coperta: Ovidiu Bădescu, Galeria 28, Timişoara

Descrierea CIP a Bibliotecii Naţionale a României

GHELASIE DE LA FRĂSINEI, ieromonah

Moşul din Carpaţi : mistica iconică / Ieromonah Ghelasie. - Bucureşti : Platytera, 2017

ISBN 978-973-1873-71-8

248.2

ieromonah

GHELASIE

MOSUL DIN CARPATI

,

,

mistica iconica

˘

EDITURA PLATYTERA

BUCUREȘTI 2017

Moş-Avva, fă-mă şi pe mine Un Urmaş al DUHULUI Pustnicului NEOFIT Carpatinul

Acest volum, aflat la a doua ediţie, cuprinde texte ale ierom. Ghelasie Gheorghe selectate din Moşul din Carpaţi (Neofit Pustnicul), Practica Isihastă, Mic dicţionar de Isihasm, Omul, HOTARUL de Taină, Foaie de Practică Isihastă (nr. 7 şi nr. 8). Selectarea textelor, alcătuirea şi structurarea conţinutului volumului de faţă, Moşul din Carpaţi, aparţine ierom. Neofit, îngrijitorul ediţiei. Volumul se doreşte o încercare de accesibilizare a unui remarcabil chip mistic isihast, specific unui tradiţional creştin autohton, profund, echilibrat, deschis. Nădăjduim ca Moşul din Carpaţi să fie o deschisă uşă celor sinceri căutători şi doritori ai aflării unei căi a trăirii de taină creştină într-un chip de filiaţie al pustnicilor din Carpaţi.

*

În zilele noastre, mai mult ca oricând, „culturile spirituale” se „întâlnesc” nu atât să se confrunte, cât să se „cunoască” reciproc. Unii, însă, fac un fel de „amestec”, ce le falsifică şi le denaturează. De aici străduinţa de a menţine puritatea spiritualităţilor, ca de abia apoi să se cunoască între ele. Cel mai greu fapt de astăzi este tocmai această „puritate neamestecată” a tradiţiilor. Şi noi vom încerca să scoatem în evidenţă specificul unei tradiţii, specificul mistic carpatin. „Caracterul unei spiritualităţi” are mare importanţă. Omul încearcă o „prefacere” a lucrurilor, crezând că le dezvoltă, în fond denaturându-le până la distrugere.

A „păstra” un fapt în „puritatea”sa este cea mai mare garanţie că îl poţi avea. Cel mai mare impediment este însă „răspunsul urmaşilor”, care dau importanţă unor amănunte nesemnificative. Şi în religie, astăzi mai mult ca oricând, este „frica de erezie” la orice pas. Orice dezvoltare teologică este privită, mai întâi, cu „suspiciuni”. Peste tot se vorbeşte de „neo-forme”. De aici nevoia de repere în jurul cărora să fie totul. În religie sunt reperele Sfinţilor Părinţi. Noi, cei de astăzi, „ne facem suport” pe Sfinţii Părinţi, altfel cădem în „golul neo-formelor” distructive.

Este o mare problemă astăzi reînvierea duhului tradiţiilor Sfinţilor Părinţi. Tradiţiile adesea s-au „amestecat”, mai ales acolo unde au fost confruntările cele mai mari.

De asemenea, tradiţiile sunt legate direct de caracterul autohton. Mistica ortodoxă creştină este cunoscută sub denumirea de isihasm, chiar dacă acest nume este folosit direct de abia în sec. XIV. La începuturi era tainica vieţuire duhovnicească, ce devine isihasm – liniştea mistică. Se vorbeşte de o „artă şi iscusinţă” a vieţii mistice, practica filocalică. Şi în creştinism a fost şi este o căutare a trăirii vieţii de taină.

**

Se cunosc specificul sinaitic, athonit, slav şi noi evidenţiem şi pe cel carpatin. Cel sinaitic este de mediu nisipos şi torid, ca asceza trupului; cel athonit de mediu acvatic, ca asceza minţii; cel slav ca mediu de câmpie, ca asceza inimii; cel carpatin, de pădure, ca Iconic.

Caracterul nostru autohton carpatin are şi el specificul său, prin faptul  că mediul nostru carpatin este deosebit,

şi-a pus amprenta în acest sens. La noi este o vegetaţie bogată, în tradiţionalul nostru spiritual traco-dacic nu s-a pus problema unei ruperi directe între spirit şi trup, între suflet şi trup. Nu s-a pus problema unui ascetism drastic ca la sinaiţi, considerându-se trupul totuşi un ceva care face parte integrantă din întreaga Fiinţialitate a noastră. Nu s-a pus problema luptei cu duhurile rele. Eu l-am numit caracter Iconic. De ce l-am numit caracter Iconic? Pustnicii din Munţii Apuseni se numeau iconari. Iconari, nu în sensul de a fi pictori de icoane, ci în sensul că aveau o evlavie extraordinară, un fel de mistică a icoanei.

Taina Icoanei este taina Întrupării lui Hristos, care aduce nevăzutul şi într-un văzut. Dar, se consideră că văzutul este incapabil să „arate” cu adevărat cele nevăzute, de aceea icoana este considerată doar „fereastră parţială” spre nevăzutul de taină. Aşa icoana ar fi o rază de Har a celor de dincolo.

În sensul Iconic carpatin, Icoana are o Încărcătură totală a nevăzutului. Se consideră că Iconicul este tocmai taina peste fire, prin care cu adevărat necuprinsul poate fi „cuprins”, fără ca să fie „limitat”. De unde sensul de la „nevăzut la văzut”, deosebit de sensul athonit (de la văzut la nevăzut). Iconicul este marele miracol al Divinului ce se Întrupează, nu al trupului ce se deschide spre Divin. Athoniţii, mai filosofi, consideră că important este să transcenzi lumea în cele dincolo de lume, pe când, carpatin, important este să cobori Divinul în lume. Lumea, într-adevăr, prin păcat, a „acoperit” Divinul, şi, aşa, trebuie „dezvăluit” din „negura” lumii. În viziunea carpatină, dezvăluirea nu se face prin urcare-transcendere, ci tot prin coborâre-Iconizare.

Acest Surplus de Coborâre Divină face Iconicul carpatin, ce dă Icoanei mai multă Sacralitate. Aşa Icoana carpatină nu este doar o rază de har, ci Altar pe care coboară însuşi Divinul în totalitate de Har.

***

Vom încerca o relatare a câtorva „repere” de caracter carpatin. Tradiţia Pustnicului Neofit ne-a prilejuit o reconstituire în acest sens. Cele câteva „memorii” despre Pustnicii din străvechea vatră eremită-pustnicească a Munţilor Râmeţ din Ardeal (Munţii Apuseni) sunt grăitoare.

Expunerea noastră va părea o povestire. De fapt, am ales această modalitate pentru o accesibilitate mai mare la tainele mistice, care devin din ce în ce mai neînţelese.

Ultimul Pustnic din aceste locuri, Arsenie Praja, a trecut şi el la Domnul şi, se crede, că s-a terminat şi continuitatea, ce de secole s-a păstrat fără întrerupere. Vremea noastră se caracterizează tocmai prin „ruperile tradiţiilor” şi prin lipsa succesorilor care să le actualizeze.

Se pare, însă, că unele „tradiţii” au în sine o Putere tainică, ce le menţine în pofida tuturor piedicilor. Sunt unele memorii, ce nu se şterg şi care reapar tocmai când se consideră că s-au pierdut.

Micile parabole, pe care le intercalăm, sunt din tradiţia orală, ce am avut ocazia să le descopăr. Sunt încă multe taine ce stau învăluite în povestirile bătrâneşti. Patericul-memorialul strămoşilor este scriptura populară, tot aşa de revelatoare.

Relatarea noastră o considerăm o sumară încercare de

re-memorare a patericului carpatin. Aşteptăm pe cei care vor evidenţia mai mult, chiar prin re-învierea Duhului de trăire în acest specific de caracter.

În amintirea Moş-Avvei Arsenie Praja, Pustnicul din Cheile Râmeţului, unul din Purtătorii Sfintei Tradiţii a Moşilor-Pustnici Carpatini, Avva şi Duhovnicul meu.

ierom. Ghelasie

Iconicul Duhovnicului

Ce m-a izbit, totodată, la Moş-Avva, a fost „icoana duhovnicului” său, ce era printre Icoanele chiliei sale, unde candela ardea permanent.

Fiule, îmi explică Moş-Avva, când eram şi eu tânăr, ca tine, mi-am ales un duhovnic, un părinte care să mă povăţuiască pe „calea duhovnicească”. Am nimerit la acesta pe care îl vezi în portretul său. Nu ştiam cine este. Chiar de a doua zi, cineva m-a avertizat că nu ar fi prea „curat”... că în tinereţele sale ar fi avut „nu ştiu ce”... Eu totuşi

n-am băgat în seamă şi l-am luat cu toată Inima Moş-Avva al meu. Odată chiar am făcut câteva „aluzii” pe departe, referitor la „chipul duhovnicului sfânt fără abateri” şi „duhovnicul ce se smulge din cele păcătoase” şi devine „asemenea” celui dintâi. Atunci am înţeles încă o mare taină a vieţii creştine, care este „taina sfinţeniei posibile”.

– Fiule, îmi zicea el, omul este „Chipul sfinţeniei indestructibile”, chiar dacă păcatele sale îl dezbracă de „haina sfinţeniei”. Omul este chip Iconic, care poate să-şi „şteargă” chipul, sau să-l refacă. Dumnezeu a creat lumea pe baza faptului că într-adevăr, creaţia poate avea şi ea un „chip sfânt”, în asemănare cu Perfecţiunea lui Dumnezeu. O parte din îngeri cad din sfinţenie, dar o parte nu. Omul cade de asemenea, dar se reîntoarce la sfinţenie [...].

Se mai zice că diavolul îi cere lui Dumnezeu să „despartă” total sfinţenia de păcat, ca să fie „două absoluturi” ireconciliabile şi de neîntâlnit.

– Nu eu „fac” aceasta, răspunde Domnul, ci sfinţii şi păcătoşii înşişi.

Sunt sfinţi care au putut să nu mai cadă în păcat şi au fost şi vor mai fi sfinţi care trec peste prăpastia păcatului, înapoi la sfinţenie. Răul se vrea un „absolut invers”, şi întoarcerea la Absolutul Divin este tot aşa de mare minune ca şi menţinerea de a nu intra în cel negativ.

Aceşti sfinţi ieşiţi din abisul răului sunt Icoana propriu-zisă a zisei perfecţiuni şi de creaţie.

Dumnezeu a permis creaţia (care se ştia că va cădea în păcat), tocmai datorită acestui fapt de taină, că înşişi „păcătoşii” vor deveni sfinţii necăderii în păcat. Şi cei care nu cad şi cei care cad, de ajung la chipul sfinţeniei, se fac pentru veşnicie Necăderea în păcat.

Cum să nu cinsteşti pe sfinţii care pot să nu fie atinşi de păcat şi cum să nu cinsteşti pe sfinţii care au ieşit din „abisul” păcatului şi în care de acum nu vor mai intra niciodată. Iată, fiule, taina vieţii noastre.

Aşa am înţeles de ce Moş-Avva cinstea ca pe o icoană chipul duhovnicului său, care se zicea că a fost un păcătos ce s-a făcut sfânt. Aşa şi pentru mine, chipul duhovnicului a devenit un cult de mare taină. Duhovnicul este în primul rând un chip de sfinţenie veşnică şi indestructibilă. Duhovnicul este un sfânt-părinte care te naşte la sfinţenie-viaţa adevărată. Părinţii obişnuiţi te nasc la viaţă, dar părintele duhovnic te naşte la veşnicia vieţii.

Doar prin Chipul lui Hristos suntem creaţi, doar prin Binecuvântarea Tatălui Dumnezeu luăm fiinţă, şi doar prin Chipul Sfântului Duh ne Înveşnicim, Perfecţiunea absolută, adică prin chipul duhovnicului.

Duhovnicul, chipul Fiului

În asemănarea Tatălui

*

Începutul şi Sfârşitul

L-am cunoscut pe Moş-Avva în ultimii săi ani de viaţă pământească. Deşi nu prea în vârstă, nevoinţa sa ascetică îşi lăsase urmele din plin. Nu mai avea vigoarea pe care doream eu să o sesizez. O slăbiciune tot mai persistentă punea stăpânire pe trupul lui. Avea o paloare galben-albăstruie, dar ochii păstrau o vioiciune, ca semn al tainei mistice de care era plin.

La mistici, ochii sunt „Icoana vieţii lor”. Un mistic se caracterizează nu prin ceea ce ştie, ci prin ceea ce „Vede”. Ultima treaptă mistică este „Vederea de taină”, în care este atât conştiinţa, cât şi ştiinţa şi simţirea. În creştinism, Vederea de taină se mai numeşte Iubire. Puţini înţeleg această Iubire-Vedere. O zisă iubire ce doar se simte, nu este încă mistică. Simţirea te amestecă şi chiar te absoarbe confuz, pe când Iubirea-Vedere păstrează „Starea Faţă în Faţă”, ce lasă neatinse identităţile Iubirii. În creştinism, Iubirea nu este „contopire”, ci, paradoxal, „distincţia celuilalt” în starea sa absolută, faţă de care totodată

te distingi. În Iubire, doar distingerea Totală a celuilalt

este Iubire, altfel o pierzi, sau cazi în „auto-iubire”. Zisa

„de-personalizare” mistică, în creştinism este tocmai această „distingere Totală a celuilalt”, care ia „locul prim” şi prin care tu te identifici apoi. Iubirea se vede, dar numai prin „ochii de vedere ai iubirii”, pe care doar misticii adevăraţi o cunosc. Misticul atât iubeşte cât vede şi vede atât cât iubeşte. Când te-ai întipărit în vederea unui mistic, te-ai întipărit şi în iubirea lui. Această întipărire, pe care noi o numim iconicul mistic, este taina vieţii mistice creştine.

Dar ochii vederii iubirii mistice, au altă „optică”, în care este de fapt toată mistica de taină.

Se zice că puterea vieţii este „imaginaţia”, din care ies voinţa şi acţiunea. Imaginaţia este o reflectare tocmai a vederii în sine. Viaţa nu poate fi fără vederea celui din care s-a născut şi pe care de fapt îl trăieşte. Viaţa este posibilă doar dacă oglindeşte permanent chipul celui din care are viaţa. Noi, după păcat, am pierdut vederea directă şi am rămas cu nostalgia ei, care este „închipuirea”, imaginarea în compensaţie. Viaţa este pe suportul chipului originii şi de aici ies toate potenţele vieţii. Memoriile vieţii sunt în supramemoria vederii chipului originii. Când viaţa nu-şi mai aminteşte aceste memorii se pierde. Păcatul a despărţit şi a distanţat chipul de memoriile ce ies din el. Memoriile în lipsa chipului îl reconstituie ca imaginaţie şi chiar ca închipuire. Misticul ajunge să recapete vederea directă a chipului, fără să mai fie nevoie de imaginare şi închipuire. Păcatul ne-a redus doar la o „vedere prin memorii”. Misticul are vedere „transmemorială”, dincolo şi peste memorii.

La Moş-Avva am surprins, în ochii săi, tocmai această vedere de taină.

Fiule, îmi spunea el, viaţa noastră este o „desfăşurare de memorial” al chipului nostru şi totodată o vedere a răspunsului nostru. În chipul nostru personal avem toată viaţa, dar care nu se împlineşte dacă nu ia chipul răspunsului propriu, care este tocmai vederea directă. Dacă nu ajungi să „vezi chipul vieţii faţă către faţă”, rămâi tot la „memorialul de imaginaţie şi închipuire”, ce înseamnă că nu te-ai dezvoltat, nu ai născut chipul din „sămânţă”. Să te întâlneşti cu chipul vieţii, nu doar să-l ai ascuns ca memorial, este menirea vieţii noastre. Şi, chipul vieţii, în noi, creaţia, este în primul rând chipul lui Dumnezeu, faţă de care chipul nostru personal trebuie să răspundă, să vadă.

Într-adevăr, un mistic nu mai trăieşte cu închipuiri şi imaginaţii, ci dintr-o realitate concretă, ce se vede direct. Cât poţi acumula din această vedere reală, este împlinirea vieţii tale.

Dar, trebuie bine evidenţiat faptul că vederea de taină este iubirea. Doar pe cel pe care îl iubeşti îl poţi vedea „dincolo de tine”. Vederea mistică este „vederea dincolo de tine”, ce face posibilă vederea directă a tuturor celorlalţi. Noi vedem prin noi înşine, ce ne preface realitatea cu propriu subiectivism.

Mai mult, în această vedere mistică este o tărie suprafirească, o neclintire, o permanenţă. Noi în general avem mereu sentimente şi păreri schimbătoare. A vedea ceva neschimbat este o taină. Doar Dumnezeu este acelaşi-ul absolut. Omul duhovnicesc se apropie şi el de acest chip al permanenţei. Chipul lui Dumnezeu din om este iubirea, ce este neschimbabilă. Când vezi prin iubire, nu te mai schimbi, ci ai tocmai acea tărie neclintită. Şi demonii sunt neputincioşi în faţa acestei tării de taină.

Pe Moş-Avva îl vedeam eu, începătorul ucenic, prin acest caracter ce copleşea pe toate celelalte.

„Ochi mai adânci ca marea; necuprins de cer; pătrunzători ca fulgerul; Tărie neclintită; Iubire permanentă”.

Să nu te scârbeşti de mine fiule, îmi spunea adesea Moş-Avva, că vezi un bătrân neputincios, Om obişnuit ce se apropie de trecerea pământească. Nu căuta la mine „darurile harismatice”. Dacă poţi să vezi în mine puţina mea Iubire pentru Dumnezeu, îmi vei vedea chipul meu propriu-zis. Monahul, fiule, este această Căutare a Iubirii de Dumnezeu. Toate zisele nevoinţe ale unei întregi vieţi pământeşti se văd în rodul acesta: „câtă Iubire de Dumnezeu ai câştigat”.

Şi să ştii fiule, că mai ales la sfârşit, se va separa aşa de

tare „omenescul” de acest „supraomenesc – Iubire de Dumnezeu”, încât treci prin cea mai dură probă a vieţii. Şi tocmai aici constă taina. Omenescul în sine, ca Fire de Creaţie, rămâne închis şi chiar contrar, dacă nu se depăşeşte în Supraomenesc. Doar Dumnezeu este: „Eu Sunt Cel ce Sunt” (Ieş. 3, 14). Creaţia este: „Sunt ceea ce voi Fi”. Acest „ce voi Fi” este Rodul vieţii, este Iubirea de Dumnezeu. Noi vom rămâne omenescul simplu şi doar transfigurarea prin Iubire ne va da chipul Împlinirii. Iată fiule, eu sunt la momentul când se face „separarea” totală dintre omenescul meu şi Iubirea-supraomenescul meu.

Noi, creaţia, suntem o natură creată în care se întrupează Chipul lui Dumnezeu şi din această Unire se naşte sufletul şi corpul nostru. Omul este „ţărână-natură” în care se Suflă Chipul Lui Dumnezeu şi din această întrepătrundere de taină se creează sufletul şi corpul nostru. Noi suntem astfel fiinţe personal-individuale, cu Pecetea Chipului Lui Dumnezeu şi cu pecetea lumii-naturii create, cu supramemoriile Divine şi cu memoriile lumii create.

În toată fiinţa noastră suflet-corp sunt supramemoriile Chipului Divin şi, totodată, memoriile naturii create, care, datorită păcatului adamic, nu mai sunt în „legătură direct conştientă” ci „învăluite”, datorită „orbirii” fiinţei noastre.

Viaţa noastră este „calea dintre Chipul Lui Dumnezeu şi chipul naturii create”, care se împlineşte când Chipul Lui Dumnezeu şi chipul creat se Întâlnesc şi se Văd. Dar, în acest moment de Vedere de taină se face o „înfricoşată separare” dintre Chipul Lui Dumnezeu şi chipul creat, ca să nu se confunde Dumnezeu cu făptura creată. Este în noi un „hotar transcedental”, între Dumnezeu şi creaţie, o „prăpastie de netrecut” şi paradoxal, la acest „hotar” se face şi Întâlnirea dintre Divin şi fiinţa creată. Misticii antici vorbesc de acest „gol transcendental”, în care te mistui şi din care înviezi. Aici este şi „originea morţii”.

În mod normal nu există „moarte” ci trecere prin „separarea hotarului transcendental”, prin care fiinţa creată se vede „goală de Divin”, ca o „dezbrăcare de Chipul Divin”, ce lasă fiinţa creată într-un „gol înfricoşător, ca o moarte”. Fiinţa creată doar pe „Suportul” Pecetei Chipului Divin poate exista, altfel „cade în prăpastia-goliciunea transcendentală”, tocmai „chipul morţii”. Chiar dacă nu era „păcatul”, fiinţa creată trebuia să „treacă prin separarea de la hotarul transcendental”, ca posibilitatea Identificării neamestecate dintre Divin şi chipul creat, când conştiinţa creată Vede Pecetea Chipului Lui Dumnezeu ca net distinctă de chipul creat. Păcatul forţează această „separare” şi, mai mult, mai face şi o „separare de natura-corpul sufletului”, ca „dublă moarte”.

Fiule, şi sfinţii mari erau înfricoşaţi de momentul acestei „treceri transcendentale”, ca o „separare de Divin şi o rupere de natura creată”, ca „dublă prăpastie de la hotarul ultim”. În mistica noastră creştină, cel mai important fapt este „neamestecarea” Divinului cu făptura creată. Panteiştii antici au idealul mistic al „absorbirii creaţiei în însuşi divin”, de neadmis în creştinism. De aceea, mistic creştin, ultima „probă mistică” este tocmai această „separare netă dintre Divin şi creaţie”, de la „Hotarul-prăpastia transcendentală”. Şi marii sfinţi trebuie să „treacă prin Focul hotarului transcendental, din care să Învieze la conştiinţa veşnică a Neamestecului Divin şi creaţie, dar la o Unire-Împletire de Chip şi Participare, Întâlnire-Vedere fără absorbire, tocmai prin Distincţia netă dintre Divin şi natura creată fiind taina Vederii-Iubirii nemuritoare.

În mistica specific creştină doar Distincţia dintre Chipul Divin şi chipul creat poate face „Legătura Vederii-Iubirii veşnice”. De aici, „trecerea prin separarea ultimă”, când fiinţa creată se „dezbracă de Pecetea Chipului Divin” şi se vede „goală pe sine”, prin această „dublă vedere” căpătându-se „Conştiinţa Învierii veşnice”.

Ultima treaptă a misticii creştine este, paradoxal, tocmai această „separare mistuitoare”, în care supranaturalul Divin se separă de naturalul creat, şi fiinţa creată trece prin „Distincţia de hotar-prăpastie” dintre Divin şi creaţie.

Omul trebuie să treacă prin „prima judecată a separării-distincţiei dintre Divin şi creaţie”, urmând apoi şi „judecata de adaus a păcatului”.

Iată fiule, acum, spre sfârşitul vieţii mele pământeşti, vei vedea tot mai mult această „separare-distanţare” dintre Harul Divin din mine şi natura goală, stricăcioasă şi păcătoasă, a mea. Eu însumi voi trăi cu dureri înfricoşătoare această „separare”, care îmi va statornici Conştiinţa veşniciei.

Trebuie să trec prin „Focul Hotarului” dintre Divin şi natura creată, să se vadă, net şi clar, ce sunt eu ca natură creată şi ce este clar şi net Dumnezeirea cea Dincolo de creaţie.

Acum, fiule, se va vedea şi câtă Iubire de Dumnezeu am acumulat, cât pot eu să fiu neabătut în această Iubire, chiar trecând prin „golul-prăpastia ultimă”. Unii Sfinţi vorbesc de „focul iadului” din ceasul morţii, alţii chiar de un iad cu mult timp înainte de moarte. Bolile şi marile încercări ale multor sfinţi sunt grăitoare în acest sens.

Misticul creştin nu este un „iluminat absorbit în divin”, ci o „cale de Distincţie tot mai Vie dintre Divin şi natura creată”, aparenta „separare transcendentală” făcând posibilă adevărata Iubire dintre fiinţa mea şi Dumnezeu.

Trebuie să treci prin „smerenia ultimă”, altfel nu vei avea Conştiinţa adevărată a veşniciei.

Se spune că în acest moment al „hotarului ultim” se fac uimitoare şi înfricoşătoare „prefaceri”. Treci prin Focul supraarzător Divin, ca să te Îmbraci în Învierea Vieţii veşnice. Este aşa de grea acea clipă încât, chiar Domnul Hristos, în grădina Ghetsimani, a avut o stare de teamă. Este Descoperirea în totalitate a „hotarului dintre Divin şi creaţie”, când tu ca natură creată te vezi „separat total”

în suprainfinitul Divin, ca un suspendat deasupra unei „prăpastii absolute”. Aceasta este zisa Iluminare, în sensul nostru creştin, când capeţi Conştiinţa pe veşnicie a ceea ce eşti tu ca natură creată faţă de Divinitatea ce te-a creat. Misticile antice visează la o unire-absorbire preafericită în divinitate. Creştin, doar după prefacerea trecerii prin acest „hotar transcendental” are loc şi o „Comuniune cu Divinitatea”.

Aşa, fiule, în mistica noastră creştină vei vedea „Balanţa” dintre creaţie şi Divinitate deasupra Prăpastiei transcendentale înfricoşătoare. Fericit care va Înclina pe Tărâmul veşniciei.

Şi eu, fiule, mă pregătesc să intru la „Cântărirea veşniciei”, unde dezbrăcat de însuşi Chipul Divin, doar cu propriul meu chip de creaţie, să se Vadă cât am crescut viaţa dăruită de Dumnezeu şi câtă Iubire am acumulat. Fiinţa mea personală, fără nimic, se va Cântări, doar Iubirea fiind propria mea greutate.

Anticii vorbesc de „golirea totală de sine”. Noi, creştinii, vorbim de „Distingerea absolută” dintre Divin şi natura creată.

Trebuie să te vezi pe tine făptura fără „nimic”, ca să te poţi Umple de Divin. „Nimicul”, în sens creştin, nu este nici „golire, nici anihilare”, ci „separarea absolută” dintre Divin şi natura creată, ca „hotar transcendental”, ca „nimicul prăpastiei absolute” ce-ţi va da Conştiinţa veşniciei.

Fiule, îmi pare rău că tu ca ucenic începător mă găseşti tocmai la momentul trecerii „hotarului ultim”. Ce o să vezi la mine, decât ultima zbatere dintre Divin şi creaţie, când se face tot mai mare „prăpastia dintre cele două realităţi”. Stricăciunea până la „nimicul de creaţie” se va accentua tot mai mult, şi tu vei fi contrariat în idealul tău de „mistică supranaturală”. Am avut şi eu din plin „supranaturalul Divin” în urcuşul meu duhovnicesc, dar acum trebuie să-l las şi să rămân „nimicul de creaţie”, ca să pot Vedea Supraplinul Divin.

Dacă vei putea suporta acest contrast vei avea ocazia să pricepi cea mai mare taină a misticii creştine.

Nu miracolul este chipul meu duhovnicesc, ci „distingerea” netă şi clară dintre Divinul cel Dincolo de creaţie şi natura separată de creaţie. Nu este o „despărţire”, ci o „separare-distincţie” de Taină, prin care să se evidenţieze, fără confuzie, Creatorul de creaţie.

În sens creştin, Fiinţa Creatorului nu se poate amesteca niciodată cu fiinţa creată şi, de aceea, Întâlnirea dintre făptură şi Creator se face prin Distingerea maximă a lor. La acest „hotar de Distingere absolută” se poate avea Vederea Celui Nevăzut. La acest hotar, conştiinţa ta de făptură îşi capătă permanenţa proprie, prin care nu va mai avea „iluzia şi confuzia” dintre Miracolul Divin şi „firescul de creaţie”.

Până ajungi la acest „hotar al absolutului” îţi trebuie într-adevăr şi miracole, dar acum în faţa hotarului, „separarea” netă este singura Distincţie Supramiraculoasă.

Normal, această „Distincţie absolută” trebuie să o ai înainte de moarte, ca moartea să nu fie lipsită de „Vederea de Dincolo”. Din cauza păcatului, majoritatea mor fără „Vederea de taină”, ce va produce o suferinţă în plus.

Paradoxal, acum la sfârşit, când se pare că am acumulat „totul”, văd cu surprindere că „nu am nimic”. Este şocantă această constatare. Ce sunt eu făptura faţă de Divinitate? Eu, ca natură de creaţie sunt cu totul „altceva” decât Divinul şi acest „altceva separat” va revela „prăpastia de netrecut” dintre Divin şi creaţie. Am crezut că am în mine „Divinul”, că sunt Divinul şi într-un chip al meu de creaţie, că l-am purtat şi l-am deschis în propria mea personalitate. Aşa este, Divinul S-a Revărsat şi în făptura mea. Dar trebuie să vină momentul când să se Distingă ce sunt „eu făptura” faţă de Divin, ca să nu se confunde una cu alta.

În sensul nostru creştin, trebuie ca şi făptura să se „reverse în Divin”, ca răspuns de asemănare. Dacă natura creată este „neutră” şi ogorul în care Divinul se Seamănă pe sine, trebuie să vină momentul când Divinul să fie „neutru” şi natura creată să se „semene” în Divin. Aceasta este „Intrarea făpturii în Divin”. Anticii vorbesc de o „reabsorbire” a Divinului din natura creată. Creştin, nu este o absorbire, ci un „supramiraculos”, în care natura creată Intră în Vederea Divinului prin Întâlnirea Faţă în Faţă. Absorbirea nu este nici vedere, nici întâlnire, ci o anihilare de creaţie în impersonalul divin. În creştinism, taina ultimă este tocmai Distincţia absolută prin Vederea Faţă către Faţă a Celui de Dincolo cu cele de „dincoace”.

Dar cum am mai amintit, Ochiul Vederii absolute este Iubirea. În creştinism, Iubirea nu este „contopirea în celălalt”, că atunci nu mai ai de fapt iubire, ci contopire. Iubirea, în sens creştin, este „Distingerea absolută a celuilalt” faţă de tine. Când poţi Vedea total pe celălalt, fără să-l absorbi, fără să-l prefaci cu propriile tale simţăminte, atunci vei descoperi Iubirea. În general noi vedem şi simţim ce dorim şi ce asimilăm pentru propriul interes. A Vedea peste toate acestea, nu din interesul nostru, ci pentru „totalitatea celuilalt”, este taina Iubirii. Dar, ca să vezi „totalitatea celuilalt”, trebuie să treci printr-o paradoxală „separare absolută”, nu de „despărţire”, ci de „distingere”, în care tu să poţi „lăsa total pe Celălalt”, iar tu să fii „alături total”, şi, între tine şi celălalt va apare astfel o tainică Vedere-Iubire. Cea mai mare suferinţă a creştinului este „întunericul-nevederea”, că înseamnă neîntâlnirea Iubirii. Doar Iubirea cu Vedere este Iubirea adevărată. De nu-l Vezi pe cel Iubit te autoamăgeşti cu o mascată „autoiubire”. A absorbi sau a te absorbi în celălalt este de fapt o „autoiubire”. Întunericul este neiubire şi doar Vederea este Iubire.

Iubirea este însăşi firea fiinţei create; este chipul personal şi individual al fiecăruia. Fiecare Iubeşte în chipul său propriu. Atâta ai „crescut” câtă Iubire ai deschis în tine. Zisul „sinele-entitatea” ta este această Iubire-conştiinţă personală. Când ajungi la „hotarul veşniciei”, cel ce distinge în tine este acest personal-Iubire.

Este mare taina Iubirii. Are capacitatea fiinţială de a Ieşi şi peste tine, de a se Împărtăşi şi altuia, de a acumula şi încăpea în sine tot ce Iubeşte. Iubirea este interiorul şi exteriorul şi peste acestea. Iubirea are Duhul memorial şi totodată eul-personal-activul propriu. Pe chipul Iubirii vine şi Harul  Sfântului Duh.

Iubirea noastră de creaţie are Vederea fiinţialităţii de creaţie, dar, totodată, prin Chipul Pecetei Divine Suflat de Dumnezeu la naşterea ta, poate distinge şi Arătarea Divinului.

Fără Suportul Divin ochii noştri nu văd Divinul, ci sunt orbi la Lumina Divină. Păcatul a orbit vederea creaţiei. Cu cât Iubirea noastră de creaţie acumulează în sine tot mai mult Pecetea Chipului Divin, cu atât Vede cele Dincolo de creaţie.

Sfinţii Părinţi creştini vorbesc de Harul Sfântului Duh care dă Vederea peste fire.

La „hotarul veşniciei” rămâne doar „Iubirea ta” în „separare totală” faţă de Har, dar fără să te „părăsească de fapt Harul”. Acum se Vede ce este Iubirea ta, dacă a crescut în „tărie şi neclintire”.

Peste „hotarul transcendental” tu, făptura, nu poţi trece, dar Chemi ca Divinul să Treacă la tine. Aici este taina noastră. Divinul Vine la tine dacă tu Întinzi Iubirea ta proprie, pe care Divinul să o facă „Punte”.

O, taină minunată!

Tu, stricăcios şi lipsit de toate, Întinzi o „fărâmă de Iubire de creaţie”, care se face „Podul suprafiresc” peste „prăpastia veşniciei”. Aici este taina Liturgicului creştin. Divinul s-a revărsat în creaţie şi a „Făcut lumea”, dar lumea trebuie să dea şi ea un Răspuns propriu de creaţie, care va fi „Trupul Divino-creaţie” ce va „Lega” creaţia de Divinitate.

Fărâma ta de Iubire de creaţie este Chipul nemuritor din tine. Pe acest Chip Vine Dumnezeu de Dincolo şi-l face Euharistie-Trupul Divino-creaţie. De aceea creştinul fără Împărtăşirea din Trupul lui Hristos este lipsit tocmai de „Legătura” peste „prăpastia veşniciei”.

În sens creştin, viaţa fiecăruia este tocmai „creşterea Iubirii proprii”, care să fie făcută la „hotarul veşnicie”, în Trupul-Puntea veşniciei.

Acum, la „hotarul veşniciei”, ţi se „cântăreşte Iubirea proprie”, şi, dacă poate Întrupa pe Hristos, eşti „izbăvit de întunericul morţii”.

O, fiule, iată-mă şi pe mine la „hotarul veşniciei”, lipsit de toate chipurile lumii prin care am trecut, îmbrăcat doar cu „haina Iubirii mele”, care este ruptă şi murdară şi nu-mi acoperă tocmai părţile cele mai ruşinoase ale păcatelor mele. Mă văd doar această „fărâmă de Iubire” în faţa „nesfârşitului veşniciei”. Acum, dacă Domnul Hristos va săvârşi Liturghia veşniciei mele şi se va Întrupa în prescura – Iubirea mea, voi „păşi” peste hotarul veşniciei.

Aşa, Fiule, să nu cauţi la mine nevoinţele şi harismele vieţii mele de până acum, ci singura „neclintire a Iubirii mele”, o Iubire ce nu mai are nimic din lume, la „Hotarul Divinului” unde este „prăpastia veşniciei”.

Până acum, nevoinţele şi virtuţile îmi zugrăveau Iubirea. Acum mă „dezbrac de toate” şi rămân doar în „cămaşa Iubirii”. Până acum Rugăciunea mea era prin nevoinţele duhovniceşti, acum este prin „singura Iubire”, atât cât este.

Acum, fiule, mă Rog cu adevărat, deşi pare o rugăciune săracă şi fără culorile harismatice la care jinduiam.

Fiule, ai ocazia să vezi taina misticii creştine de la „sfârşitul” ei, nu de la început. Ca începător şi pe „drumul duhovniciei” eşti animat de nevoinţe şi chiar performanţe ascetice. Te crezi tare şi puternic şi vigoarea tinereţii te ajută să faci lucruri deosebite, care atrag cu adevărat şi unele daruri harismatice. Mă întreceam pe mine în post şi privegheri, în rugăciuni neîncetate şi în retrageri totale. Acum, la sfârşitul drumului meu, am rămas doar cu Iubirea, care se alege ca untul deasupra, doar o pojghiţă sau doar câteva picături de grăsime.

Fiule, tu, să te sileşti să mergi cu insistenţă pe „drumul duhovniciei” fără oprire, ştiind, de acum, care este „Rodul”. Să ai în vedere Rodul de la capătul vieţii, de unde începe de fapt „veşnicia”.

Moş-Avva, deşi în ultimul timp nu mai putea sluji Sfânta Liturghie, cerea să se Împărtăşească în fiecare duminică şi sărbătoare şi chiar de două ori pe săptămână.

Fiule, acum trăiesc şi eu mai adânc taina Sfintei Împărtăşanii. Până acum mă lăsam în Ritualul Liturgic fără să fac vreo teologie specială. Eram conştient de Taina Euharistiei ca Împlinirea Iubirii Dumnezeieşti şi a iubirii de creaţie, din care începe Deschiderea veşniciei. Dacă Trupul lui Hristos este supracosmic, cosmic bisericesc şi pământesc, acum pentru mine mai este „Puntea peste prăpastia veşniciei”. Şi, dacă puţina mea Iubire nu va fi suficientă să dea Trup lui Hristos, eu nu mă văd în Trupul lui, ca „mlădiţa în Butucul Viei”. Acum este „Liturghia Veşniciei” mele. Doamne, ce taină este acest „hotar al nesfârşitului”. Acum implor pe sfinţi să mă ajute cu rugăciunile lor. Acum mă plec în cea mai de jos închinare, ca Milostivirea Divină să fie cu mine. Acum, alerg, ca la ultima nădejde, la ocrotirea Maicii Domnului, cea care are Iubirea de Mamă care biruieşte toată frica.

O, taină a veşniciei care, de acum, Deschizi Uşa Vieţii!

Ultimele file de jurnal...

Mistica trecerii în Veşnicie

Nu suferinţa şi boala mă frământă acum, ci apropierea de „Hotarul cel mare” dintre lumea de naştere şi lumea Veşniciei. Chiar dacă nu era păcatul, repercursiunea sa moartea, acest hotar ar fi existat, fiind uşa de trecere între cele două lumi: lumea de jos şi lumea de sus. Noi suntem fiinţe create şi nu ne putem confunda niciodată cu Dumnezeu.

Noi suntem creaţi, născuţi ca făpturi, cu suflet direct de la Dumnezeu şi memorial de creaţie din părinţi de naştere, de zămislire, prin care creştem, încât tot memorialul de naştere, de zămislire, ne este nouă întâlnirea cu Ziditorul şi cu însuşi Dumnezeu. Cât timp creştem în lumea de jos a naşterii şi a creşterii avem raze de Dumnezeire, dar trebuie să vină momentul când trebuie să dăm faţă cu Dumnezeu, şi aceasta se face-n lumea Veşniciei. Păcatul cu moartea rupe şi distruge în fiinţa noastră şi aşa trecerea hotarului Veşniciei este tot mai dificilă şi devine chiar înspăimântătoare. La timpul potrivit, vrei nu vrei, trebuie să treci acest hotar, şi acum eşti pus la proba cea mare a vieţii.

Când suntem în starea creşterii în lumea de jos avem stări de conştiinţă confuze şi nestatornice şi, aşa, conştiinţa noastră personală se zbate între realul Veşniciei şi realul vremelniciei. Acum, însă, noi, prin chipul, modelul, asemănarea Veşniciei ca chip al asemănării Dumnezeieşti acest chip se zbate să găsească împlinirea şi, aşa, ne împinge spre hotarul Veşniciei, să-l trecem. Această împingere din noi este germenele creşterii ce trebuie să devină statornicia Veşniciei.

Moartea datorită păcatului ne aduce frica şi goliciunea noastră, neputinţa şi frica de trecerea „hotarului de foc”. Focul hotarului Veşniciei este aşa de mistuitor, încât ne va arde tot ce este stricător în noi şi, vai şi amar că, datorită păcatului, ne vom arde şi sufletul şi trupul de toată stricăciunea. Ne vom vedea goi şi rupţi şi mutilaţi, de nu ne vom mai recunoaşte. Şi vom trece ori în Lumina Veşniciei, ori în sensul invers al vieţii întunericului morţii, al ruperii.

De aceea sunt necesare bolile, suferinţele, necazurile din lumea aceasta, ca să creştem, ca să ne curăţim de stricăciunile noastre, să putem avea o trecere fără posibilitatea unei păcătuiri. Sfinţii chiar vroiau şi doreau aceste curăţiri înainte de moarte. Pentru unii moartea este ca o trecere blândă, pentru alţii foarte dură. Ambele au însă rol de curăţire. Milostivirea Domnului să fie peste toţi.

Doamne Iisuse, m-am dovedit laş şi nevrednic, dar sunt între nădejdea ultimă a iubirii Tale dumnezeieşti şi între ruşinea mea. Iartă-mă! Mi-e ruşine să ridic ochii mei şi glasul meu păcătos, şi doar în gestul de închinare mai fac şi eu o încercare spre milostivirile Tale. Ştiu, sunt acum la ultima putere trupească şi chiar sufletească şi doar chipul tău de o Veşnicie din mine îmi învăpăiază fiinţa cu un foc mistuitor. Mă arde şi mă chinuie Veşnicia din mine, care nu mai poate sta închisă, trebuie să-şi deschidă din cuprindere şi să ajungă la întâlnirea peste hotarul de taină. Această ieşire a Veşniciei din hotarul fiinţei mele se asociază şi cu moartea păcatului şi iată-mă la două probe înfricoşătoare. Unii vor să gândească frumos la ceasul morţii; frica şi teroarea morţii este umbra iadului, de aceea este cel mai înfricoşător.

Doamne Iisuse, doar prin gestul meu de închinare mai lupt cu fiorul cel înfricoşător. Recunosc că mi-e frică şi alung acest gând şi închipuire şi, cu închinarea peste toate, mai nădăjduiesc în milostivirea Ta.

Acum simt în mine prefacerea cea mare, a fiinţei personale, că sunt cu adevărat făptură şi am menirea să trec, să cresc chipul Veşniciei. Această consolidare de conştiinţă Veşnică a naturii fiinţiale create este tocmai condiţia creaţiei de a intra şi de a trăi în Veşnicie.

Ooo! Hotarul Veşniciei ce va ţine Veşnicia conştiinţei deosebirii făpturii de Ziditorul ei. Fără această Pecete a hotarului Veşniciei nu se poate intra în Veşnicie.

Va fi o arsură groaznică prin care va trebui să trec, şi aştept cu înfricoşare. Se zbate în mine Veşnicia care vrea să se descătuşeze de hotarele mele, să intre în făgaşul nelimitat al Veşniciei. Tot mai des fiorii morţii, ieşirii, mă străbat, dar, frica morţii care se adaugă îmi mai adaugă şi nişte fiori înspăimântători ce-mi timorează toată fiinţa. Această asociere a morţii şi a Veşniciei devine o dublă trecere peste hotarul cel mare al vieţii, dar şi o dublă înfricoşare ce dă o suferinţă aparte; suferinţele morţii nu sunt atât organice cât psihice şi nimic nu le mai poate alina, decât însăşi trecerea. Aici medicina nu mai poate face nimic, rămâne doar credinţa. Dacă mulţi par să moară în nepăsare şi nesimţire sufletească, în adâncul fiecăruia va fi momentul acelui insuportabil, care va produce explozia cea mare, când se va zbate ieşirea Veşniciei.

Se vorbeşte, de mult, de un adevărat complex al morţii, că în câteva minute şi câteva secunde ţi se derulează întreaga viaţă sau ai stări extraordinare ce-ţi deschid alte dimensiuni ale Veşniciei. Taina trecerii în Veşnicie este o Taină în Chip, după personalitatea fiecăruia în parte. Acest moment se pecetluieşte pentru Veşnicie şi devine nucleul conştiinţei tale Veşnice. Pecetea trecerii în Veşnicie este uşa de intrare în Veşnicie, şi însăţi propria ta Veşnicie, chipul Veşniciei proprii după chipul personalităţii fiinţei tale.

Simt o adâncă ruşine faţă de cunoscuţii mei şi de toţi cărora eu nevrednicul am fost ca un Părinte Duhovnicesc. Fraţilor! Să nu vă smintiţi de slăbiciunile şi de micimea mea. Dacă am avut ceva bun a fost din Darul milostivirii Lui Dumnezeu. Trebuie să înţelegeţi că şi eu sunt om, făptură ca toţi oamenii. Poate m-aţi crezut mai deosebit, şi poate v-aţi folosit de unele daruri pe care Dumnezeu le-a lucrat în mine. Daţi-mi iertarea voastră şi opriţi doar amintirea cea bună.

Unii mai apropiaţi aşteaptă un ceva mai concret, ca testament.

Ooo, Doamne Iisuse, ce să las eu altora, când acum mă dovedesc gol în faţa morţii şi a Veşniciei. Nu vă descumpăniţi cei ce mă credeaţi sprijinitor în necazurile voastre. Ţineţi sfaturile pe care vi le-am dat şi pomeniţi-mă şi pe mine în Rugăciunile voastre.

Preoţii şi duhovnicii, chiar dacă sunt sau chiar dacă ei nu sunt sfinţi, prin darul duhovniciei, şi după moarte Lucrează în cei ce le sunt fii duhovniceşti. Aşa că să fiţi cu adevărat încredinţaţi că, şi de sunt nevrednic, dacă veţi urma sfaturile mele bune veţi fi ajutaţi în continuare, dar, mai mult, prin aceasta mă ajutaţi pe mine, că Binele lucrează deodată şi-n această lume şi în Veşnicie.

Dacă vrea Dumnezeu ca acum să fie trecerea în lumea cealaltă trebuie, cu toţii, să ne supunem cu închinare voii Domnului, care face totul cu marea Sa milostivire. Voi, cei mai apropiaţi, de vreţi să nu vă despărţiţi de mine, precum nici eu nu doresc să mă despart de voi, atunci nici moartea, nici Veşnicia nu ne va distruge această Veşnică rămânere împreună, chiar peste hotare de taină.

Aşa se zice că sufletele din Veşnicie şi chiar din tenebrele întunericului morţii şi ale iadului văd bine pe cei apropiaţi, chiar dacă aceştia îi uită pe ei.

Moşii şi Strămoşii ne văd pe fiecare şi ne urmăresc viaţa şi, aşa, este încă o legătură, care va fi şi pentru urmaşi de mare ajutor. Simţi în mod deosebit cum, în iubirea cea mare şi pentru toată făptura din Veşnicie, ne ajută şi ne pomenesc permanent în rugăciunile lor. Veşnica pomenire din ritualul creştin este grăitoare în acest sens. Este şi rămâne o Veşnică pomenire, o Veşnică amintire care nu se va şterge niciodată. Chiar dacă noi cei de jos o uităm cei din Veşnicie nu o uită niciodată, de aceea este mare taină această pomenire-amintire.

Să nu vă întristaţi cu dezamăgire. Dumnezeu a pus în fiecare măsura propriei taine. Ce este important este faptul dacă mi-am împlinit creşterea vieţii de pe pământ, dacă mă nasc pentru Veşnicie, dacă am scăpat de moartea cea amară care acum nu va mai lucra asupra mea.

Sfinţii au trecut Veşnicia ca să fie uniţi cu Mântuitorul Hristos fără încetare. Veşnicia şi vremelnicia lumii de aici nu se contrazic ci se prelungesc reciproc.

Astăzi m-am împărtăşit cu Trupul şi Sângele Mântuitorului Hristos, cu Preasfânta Euharistie, cu Pâine Veşniciei. M-am împărtăşit cu Trupul de Taină al Fiului lui Dumnezeu Acum preţuiesc din plin valoarea aceasta pentru noi, făptura. În mine, muribundul, se trezesc memoriile fiinţiale pe care Dumnezeu le-a pecetluit la creaţia mea. Aceste memorii ale fiinţei mele personale sunt însuşi eu, sunt însuşi chipul ce acum trebuie să treacă hotarul Veşniciei. Veşnicia este taina Chipului Trupului Fiului lui Dumnezeu şi, de aceea, Împărtăşirea cu Trupul lui Dumnezeu liturgic, al lui Hristos, este pentru mine însăşi Veşnicia. Anticii îl numesc lumină divină, trezire, iluminare, har, transfigurare. Noi creştinii îl numim clar şi concis: Trupul Euharistic Liturgic al Domnului Hristos. El este Chipul iluminării, trezirii vederii harului, transfigurării şi, chiar, mai mult, al Întâlnirii directe şi personale. Şi, mai mult, trăirea veşniciei prin care noi trebuie să trecem.

Ni se va opri suflarea corpului, ni se va opri şi suflarea sufletului. Sufletul despărţit de corp îşi va pierde îmbrăcămintea ce acoperă goliciunea sufletului. Sufletul la rândul său are o îmbrăcăminte proprie asupra lui, dar, ca un păcătos, aceasta va fi fără acel viu fiinţial, va fi fără acea lumină.

O, suflete al meu, orb şi fără suflare. Sufletul meu are acest supraviu al Veşniciei, Pecetea Chipului Dumnezeiesc, al suflului Dumnezeiesc când m-a creat. În sufletul meu se vor trezi toate memoriile Veşniciei şi ale propriei mele creaţii. Dacă sunt împărtăşit cu Trupul lui Hristos sufletul meu nu va mai fi total gol, ci va avea Haina lui Hristos. Fără Haina de Nuntă, Chipul-Trupul lui Hristos, nu pot trece hotarul veşniciei, ci voi fi luat de sensul invers al întunericului morţii, al împărăţiei neveşniciei.

Aici este iarăşi un fapt înfricoşător. Moartea nu este anihilarea, ci este opusul veşniciei, ce nu înseamnă vremelnicie, ci un produs de „veşnicie contrară”, un ceva care se descompune veşnic fără să-şi mai termine descompunerea, va fi acea groaznică moarte continuă. Dacă viaţa va fi o asimilare continuă de Veşnicie, moartea va fi o golire veşnică de veşnicie.

Doamne!… Ce înfricoşător fapt!… Unii vor să nu gândească la aceasta şi chiar refuză aceasta; nu este de glumit cu această trecere în Veşnicie. Dacă tratăm cu uşurinţă viaţa noastră, este momentul când să avem o conştiinţă serioasă ce devine Statornicia Veşniciei.

În Veşnicie nu vom mai fi duplicitari şi nu vom mai face caz de libertatea noastră. În Veşnicie nu va mai fi decât o Unire, un unic sens în toate direcţiile, fără contrarii şi, aşa, nu se va mai pune problema răului. Acum se va opri răul păcatului. Cei din întunericul morţii îşi vor opri răul, dar în sens de ardere continuă care va produce acel chin al neveşniciei răului ce se autodistruge.

În iad nu mai trăieşti păcatul, ci arderea lui ce devine o suferinţă a morţii continue. În veşnicie nu mai faci păcatul, că veşnicia este mai tare decât orice rău şi nu-l poate genera. În întunericul morţii, mistuirea păcatului într-o veşnică mistuire este o rememorare a păcatului, dar în sens invers. Aici este o taină pe care doar Dumnezeu o ştie şi o va rezolva.

Această ardere a morţii oare cum va fi şi la mine? Toţi trebuie să trecem hotarul Veşniciei şi taina morţii păcatului, care va fi Veşnica Conştiinţă a Nepăcătuirii Veşnice.

O, însuşi Domnul Hristos cel Întrupat, Fiul lui Dumnezeu cel Întrupat, Cel Dumnezeiesc s-a ridicat la cer în Veşnicie cu rănile crucii păcatului, chiar în Trupul Său Înviat. Aceste semne-răni vor fi Conştiinţa Veşniciei care ne va opri de la orice păcat şi aşa să fie posibilă Veşnicia, ce înseamnă lipsă totală de păcat. Moartea va fi o conştiinţă

a contrarului veşniciei. Veşnicia Dumnezeiască va fi Conştiinţa Veşnică doar a binelui.

Paradoxal, iadul morţii este şi el un consum al contrarului, o afirmaţie a adevărului. Taina iadului morţii nu

s-a dezvăluit prea mult de către teologii mistici. Sunt unele aluzii cu partea lor de realitate, dar taina propriu-zisă rămâne doar taina Lui Dumnezeu.

Viaţa după moarte este în tăcerea morţii şi peste grăirea Veşniciei. Tăcerea morţii nu este voie să fie dezvelită. Negrăirea Veşniciei este peste putinţa noastră. Cine dezveleşte groapa morţii face o impietate inadmisibilă şi înfricoşătoare, de aceea se evită. Cine se avântă în Veşnicie îşi arde mintea. Doar ceasul morţii şi al trecerii fiecăruia în Veşnicie este momentul descoperirii acestor taine.

O, vreme înfricoşătoare, dar şi de Dumnezeu arătare! Se zbate tot mai des în mine lupta dintre viaţă şi moarte. Fiorul morţii mă pătrunde până în măduva oaselor. Îmi dau seama tot mai mult de nimicnicia mea. Trebuie să accept cu Închinare totul. Acum, doar acceptarea Crucii şi a Răstignirii este calea adevărată.

O, este aşa de grea Crucea şi-ngrozitoare Răstignirea! Trebuie să fiu cu totul lepădat, să las să fie ceea ce trebuie să fie, să nu cer minuni. Acum nu este posibilă nici o minune, deşi, paradoxal, totul este o minune de mare taină. Trebuie să primesc cu toată dăruirea ceasul Răstignirii. Voi striga şi eu: „Dumnezeul meu! Dumnezeul meu! Pentru ce m-ai părăsit?”

O, cât este de greu golul părăsirii! Este groaznic acest gol al părăsirii. Însuţi Tu, Doamne Iisuse Hristoase, L-ai trecut cu Strigare. Este ceasul Naşterii Veşniciei, care din cauza păcatului se împleteşte cu inversul vieţii, cu moartea. Iată două momente ale hotarului de taină. Mi-e frică de ceasul ultim pe care aş vrea să-l evit şi, totodată, să-l grăbesc. Aşteptarea este adesea şi mai grea. Să se-ntâmple ce trebuie să se întâmple dar, Doamne, facă-se voia Ta, nu a mea. Iartă-mă, Doamne! Iartă-mă! Iartă-mă! Am tot felul de vise confuze şi amestecate. Acum ies la iveală memoriile cele mai rele ca o ultimă distrugere.

O, păcat! Păcat, ce amarnică distrugere eşti! Vrei să-mi iei şi ultima picătură de viaţă şi să mi-o strici, să mi-o distrugi. O, păcat oribil! O, păcat oribil! Duhurile cele rele, care m-au bântuit de-o viaţă, acum să le fie ultima distrugere.

Doamne, Doamne, ştiu că n-am putut lupta împotriva patimilor, ştiu că am fost slab, ştiu că duhurile cele rele

m-au înşelat! Doamne, Doamne, fereşte-mă, fereşte-mă de bântuiala cea mare! Moartea să nu fie, să nu fie încremenirea, încremenirea mea!

Doamne, Doamne, acum înţeleg cât este de amarnic păcatul din mine. Se vor rupe toate structurile sufleteşti şi corporale, înseşi celulele corpului se vor arde, scrumul acestei arderi va da mirosul morţii, stricăciunea din mine va da un miros şi mai urât. Se zice că te sufoci de fumul arderii acestei stricăciuni şi aşa-ţi dai sufletul.

Doamne, Doamne Iisuse, cum să intru eu în veşnicie cu măsura împuţită a păcatului meu?

Maica Domnului, ai milă de mine!

Sfântul meu înger, fii lângă mine!

Sfântul Numelui meu, nu mă lepăda!

Trecerea hotarului de taină al Veşniciei şi al morţii mă va arăta în totalitate cine sunt. Numele meu, persoana mea, fiinţa mea, toate vor arăta chipul ce-l voi avea. Chipul omului este taina Chipului Fiului lui Dumnezeu, şi acest Chip este Dăruirea Iubitoare, este Cuvântarea de taină a Chipului Dumnezeiesc suflat şi-n mine.

Oare eu am asemănarea Chipului Fiului lui Dumnezeu? Moartea mă va goli de chip şi Veşnicia mă va îmbrăca în chip. Veşnicia inversă a morţii va fi distrugerea necontenită a chipului, iar Veşnicia va fi Creşterea Nesfârşită a chipului, a chipului de fiu de făptură a lui Dumnezeu, asemănarea Chipului Fiului lui Dumnezeu.

Doamne Iisuse, Fiul lui Dumnezeu, am eu vreo asemănare cu Chipul tău?

Doamne, Doamne Iisuse, ai milă de mine şi Îmbracă-mă cu Chipul Tău, ca să nu fiu gol şi desfigurat. La crearea sufletului meu, Tu, Fiul lui Dumnezeu, Doamne Iisuse,

mi-ai dăruit Chipul Tău, Chipul Iubirii Tale Dumnezeieşti. Această Pecete de Fiu a fost model Divin al însăşi persoanei mele, al înfăţişării mele, pecetea de fiu, însăşi fiinţa mea.

Iartă-mă. Eu am avut menirea să mă nasc, să cresc, să dau Roadă şi aşa să trec în Veşnicie. Totodată, la crearea mea, Preasfântul Duh şi-a Pecetluit Iubirea Sa Dumnezeiască în adâncul fiinţei mele. De aceea, se ştie că fiinţa mea creată este născută din apă, adică Pecetea botezului Fiului Dumnezeiesc, şi din Duh-Pecetea coborârii în adâncul fiinţei şi a Dragostei Dumnezeieşti, şi Unirea acestora în Pecetea Tatălui Dumnezeu, inima de taină a fiinţei proprii.

O, amarnicul de mine, Pecetea Chipului de Fiu am batjocorit-o şi am distrus-o, Pecetea Chipului de Sfânt Duh din mine am întunecat-o cu patimile morţii, şi aşa unirea de inimă şi de Altar nu am clădit-o în fiinţa mea, unde să fac şi unde să fie şi Binecuvântarea Tatălui Dumnezeu.

Fără Chipul Preasfintei Treimi Dumnezeieşti nu voi putea trece hotarul veşniciei, ci voi trece în inversul morţii şi al întunericului morţii, cel cu chipul desfigurat, fără Lumina Duhului de adânc, şi fără Sfinţenia Veşnică a Tatălui.

Ai milă de mine, Doamne Iisuse Hristoase, Fiul lui Dumnezeu! Ai milă de mine, Preasfinte Duhule Sfinte! Ai milă de mine, Părinte Dumnezeiesc!

Sunt creat din Iubirea Dumnezeiască, să nu fiu lepădat din Iubire. Să biruiască tot păcatul meu Iubirea. Iubirea să-l biruiască.

Iată-mă gol la hotarul Veşniciei şi al morţii. Toată bogăţia mea va fi Iubirea mea, asemănarea Chipului Dumnezeiesc. Ar trebui să fiu îmbrăcat în Iubire ca într-un veşmânt de podoabă, dar eu ca un păcătos, Doamne, Doamne Iisuse, m-am Împărtăşit cu Trupul Tău Dumnezeiesc. Îmbracă-mă cu Trupul Tău. Preasfinte Duhule Sfinte, de asemeni, redă-mi Lumina Vieţii şi a Veşniciei.

Părinte Dumnezeiesc, inima nu este un altar unde să Te primesc, dar Trupul lui Hristos şi Lumina Preasfântului Duh vor face un mic colţişor pe inimă în care să fie şi Binecuvântarea Ta.

Doamne, Doamne, iartă-mă la răscrucea vieţii mele...

Doamne, dă-mi milostivirea Ta. Doamne, dă-mi strigarea tâlharului de pe Cruce, care a putut primi Iertarea Ta. De acum nu mi-a mai rămas decât Închinarea ultimă. Nu mai fac pe filozoful. Nu am îndrăzneala şi obrăznicia să mă gândesc la cele cereşti, mă Închin doar milostivirii Tale, Doamne.

Maica Domnului, ştiu că ai şi pentru mine o picătură de Iubire, deşi te-am supărat atât de mult.

Sfântul meu Înger, mi-e ruşine de insistenţa ta de o viaţă, ca să fac cele bune, şi nu te-am ascultat. Sfântul numelui meu, nu am virtuţile tale şi ţi-am batjocorit numele.

O, voi, toţi Sfinţii, fiţi-mi acum ajutători! O, chip Îngeresc de călugăr, pe care cu nevrednicie şi cu nepăsare

l-am purtat! O, o, Doamne! O, ce chip voi avea eu la hotarul Veşniciei şi al morţii!

Voi fi cu totul gol. Nu este voie să am deznădejde în acest ceas, că este o contrazicere a Iubirii  milostivirii Dumnezeieşti. Mă lupt între viaţă şi moarte. Viaţa este mai tare ca moartea şi Veşnicia este mai tare ca toate, şi milostivirea lui Dumnezeu este peste toate. Aceste paradoxuri de taină sunt toate deodată. Nimeni nu poate spune nimic până la trecerea hotarului de taină. Va fi însă o suflare, un cuvânt, ca şi la naşterea mea de jos, va fi intrarea mea în Veşnicie.

Doamne, Chipul asemănării Tale cum va fi rupt şi întunecat dacă am trecut şi prin libertatea păcatului. Acum, iată, intru în libertatea veşniciei fără păcat.

O, taină negrăită, Doamne, slavă Ţie! Mă închin Ţie, Doamne! Îţi mulţumesc pentru tot binele şi Îţi cer iertare pentru tot răul. Iartă-mă, Doamne! Iartă-mă! Iartă-mă! Atâta mi-a mai rămas, să-Ţi cer iertare şi să mă Închin cu Îngenuncherea Veşniciei.

Încă o dată, fraţilor, vă rog dovediţi înţelegere şi iertare, să nu vă întristaţi, să ne supunem voii Domnului. Să aveţi credinţă. Doar credincioşii se vor bucura de viaţa cea Veşnică. Bucuraţi-vă şi dvs. de Bucuria Veşniciei!

Nu sunt vrednic de Veşnicie, sunt vrednic de moarte, dar cu nădejdea Veşniciei vieţii şi eu aştept ceasul cel mare, şi rog pe bunul Dumnezeu să-mi dea şi mie o picătură din Bucuria Veşniciei, chiar şi nevrednic aşa cum sunt.

O, iubire de făptură şi Iubire Dumnezeiască, tu treci peste toate. O, Bucurie a Veşniciei!...



Moise

*

Moise, cu greu urcă pe

Muntele Sinai. Nori ceţoşi

i se aruncă în faţă.

Am Auzit

GLASUL DOMNULUI

De a cărui înfricoşare

Toate se pleacă...

Trebuie să Urc

Acest Munte

Cu post şi Rugăciune

Ca să-L ÎNTÂLNESC...

Sunt aproape patruzeci de Zile

Şi puterile m-au lăsat...

De n-aş avea CHEMAREA Sa

Aş muri într-o clipă...

DOMNUL mă aşteaptă

Sus pe Munte,

Şi GLASUL Lui îmi este puterea,

GLASUL DOMNULUI

Dincolo de toate auzurile.

E aşa de tare

GLASUL DOMNULUI,

Ca un tunet zdrobitor,

De mi se opreşte respiraţia.

O, ce cutremurător

Este să Auzi

GLASUL DOMNULUI,

Toate celelalte

Parcă sunt Şoapte...

O, câtă Dorinţă

Este în INIMA mea

Să pot VEDEA şi FAŢA Lui...

Atunci orice idol

Ar cădea...

Hai, Urcă fără oprire în Sus

În PUTEREA GLASULUI Său,

Acolo umbrit de LUMINA Sa

Ţi se va ARĂTA...

**

Moise pe muntele Sinai, sub un Cer senin nepământesc.

GLASUL DOMNULUI

Îmi este tot mai VIU în piept...

Până acum l-am auzit cu MINTEA,

De acum îl voi AUZI

FAŢĂ către FAŢĂ...

O străfulgerare orbitoare; Moise cade în genunchi.

O Siluetă foarte Luminoasă se opreşte în văzduh.

Moise primeşte

BINECUVÂNTAREA cea mai de SUS!

DOAMNE, Spune-mi

NUMELE Tău,

Să-L Slăvesc în Veci.

Cine poate NUMI

NUMELE Meu fără să moară?...

Primeşte LEGĂMÂNTUL Meu,

TABLELE LEGII Sfinte,

Prin care Eu voi Coborî

Şi Poporul se va Urca la Mine,

În care GLASUL Meu

Se va Auzi

În INIMA Credincioşilor...

DOAMNE, aceste TABLE

Vor fi TEMELIE,

Şi cine va îndrăzni

Să calce LEGEA,

Vrednic morţii va fi...

Dar DOAMNE,

CHIPUL Tău

Trebuie să-l ARĂT

Poporului meu,

Ca să nu se mai închine

Niciodată la idolii păgâni...

Dă-ne CHIPUL Tău,

Şi toţi idolii vor cădea...

Moise, CHIPUL Meu

ALTCINEVA îl va DESCOPERI...

MESIA, Cel care va birui

Moartea...

Ţie deocamdată

Îţi voi Arăta

Umbra LUMINII Mele,

Şi GLASUL Meu

Din TABLELE LEGII...

Un fulger orbitor. Moise cade ca mort. Un Înger îl ridică.

Moise, mergi

Cu TABLELE LEGII Sfinte,

Şi tot ce ai AUZIT de la DOMNUL

Spune Poporului Ales

Şi întregii Lumi!...

Urmaşii lui Zalmoxe

*

Zalmoxe în port Dac, în Piramida Egipteană.

Soarele Daciei m-a născut

Şi am fost trimis în Egipt

Cu o Mână de Pământ în Sân,

Ca ICOANĂ

A Fiinţei mele de adânc.

Intră marele Preot egiptean,

îl priveşte pe Zalmoxe şi deodată se încruntă.

Ce ai în Sân?...

Cum ai îndrăznit

Să aduci aici

SOARELE păgân?...

Către slujitori:

Scoateţi-i INIMA din piept!

Slujitorii se reped la Zalmoxe şi-i scot INIMA însângerată.

Nu te speria,

MINTEA îţi va fi INIMA Nouă.

INIMA ta de Pământ

Nu putea fi în Piramidă.

Pământul are nevoie de SOARE,

Şi aici Soarele este MINTEA.

Zalmoxe speriat şi revoltat:

M-aţi orbit?...

De acum voi Vedea doar în mine;

Chiar Cerul îl voi face adâncul meu

Şi n-am să-i mai privesc niciodată

Albastrul său...

Marele Preot:

Totul este Spirit

Pe care trebuie să-l Gândeşti

Cum şi el te Gândeşte!...

OCHII tăi de acum

Sunt MINTEA!...

Zalmoxe:

Voi nu ştiţi

Ce sunt OCHII de Ţărână

În care SOARELE răsare...

Marele Preot:

SOARELE umbreşte MINTEA,

Noi în Piramidă

Vedem pe întuneric...

INIMA şi SOARELE

Nu pot fi în Piramidă,

De aceea aici le-ai pierdut...

Zalmoxe:

O, INIMA mea,

SOARELE de Lut,

MINTEA v-a ucis...

Marele Preot:

Noi ştim

De LUMINA DINLĂUNTRU.

Zalmoxe:

Vreau INIMA de Ţărână înapoi!...

Marele Preot:

Degeaba...

Ţi s-a smuls INIMA din piept

Şi cu ea SOARELE,

De acum MINTEA îţi va fi

Singura VEDERE...

Zalmoxe:

Mă voi Reîntoarce

În Pământul meu Dac

Şi din Ţărâna lui

Voi recăpăta INIMA şi SOARELE...

O, Magul meu,

M-ai trimis în Egipt

Să-mi pierd INIMA

Şi să orbesc...

Plângeţi Orbite goale,

Geme Piept de nisip

În deşert şi dogoare!...

**

Zalmoxe în întunericul Piramidei egiptene.

Orb, fără ICOANĂ la piept,

Visez răsărituri de SOARE;

Las corpul amorţit

Şi cu MINTEA

Umblu peste tot...

Îmi lipseşte însă DUHUL...

Aud Şoapta CHEMĂRII

Bătrânului meu Mag...

Dar cum mă voi întoarce orb,

Cum voi călăuzi

Neamul meu spre SOARE?...

Îmi curg lacrimi

Din Ochii seci...

Şi totuşi

Mă voi reîntoarce

În Pământul Dac,

Şi cu o Mână de Ţărână

Îmi voi umple golul din piept,

Şi aşa orb

Mă voi reîntâlni

Cu Bătrânul meu Mag.

Iese din Piramidă şi se îndreaptă spre Dacia.

***

Zalmoxe ajuns în Dacia este recunoscut.

Zalmoxe, ai venit!...

Buciumaţi din coarne de bouri

Să se audă:

S-a întors Zalmoxe,

Zalmoxe, Zalmoxe, Zalmoxe...

Ecouri, vuiet de mulţime:

Zalmoxe, ce OCHI ai...

Flămânzi de SOARE...

Câtă adâncime...

De orb ce Vede iarăşi...

Câtă limpezime...

Dar câtă arsură...

Cât de puternici...

Dar cât de îngenuncheaţi...

Cât de blânzi...

Dar cât de mult au plâns...

Cât de VĂZĂTORI...

După orbire...

Zalmoxe, de mult Bătrânul Mag te aşteaptă...

Şi eu cât doresc

Să îi cad la Piept...

****

De departe se vede o peşteră; Zalmoxe urcă printre stânci împădurite.

Bătrânul Mag m-aşteaptă

Cu Barba de Albine

Jucăuşe-n SOARE

Mă va mai recunoaşte?...

Glasul Magului:

FIULE, hai vino,

Ziua şi noaptea

Ne-ncetat te Chem...

O, PĂRINTE,

INIMA ta Mare

M-a readus...

Plămada de Dac

Ţi-a fost scăparea.

Ţărâna acestui Pământ

Are în ea SOARELE.

Zalmoxe, ai schimbat

SOARELE şi INIMA

Cu MINTEA şi ZEII Egiptului?...

Noi, Dacii,

Nu avem Zei,

Avem ICOANA

UNIRII Cerului cu Pământul...

Spiritele căzute

Au despărţit

Cele de Sus faţă de cele de Jos...

Şi aşa s-a schimbat

LUMINA cu întunericul

Şi toate au orbit...

Oare tu, Zalmoxe,

Ai înţeles Taina

VEDERII LUMINII

Prin Ochii de Pământ?...

Zalmoxe, te-am trimis în Egipt

Aşa cum este tradiţia,

Ca să înveţi

Deosebirea Minţii de DUH...

Acolo ai orbit

Ca să-ţi REAMINTEŞTI LUMINA

Care este UMBRA Cerului...

Zalmoxe, te-am trimis în Egipt

Precum am fost trimis şi eu,

Ca să te războieşti

Cu „marele orb”,

Ce este MINTEA de Cer

Ruptă de INIMA de Pământ...

Zalmoxe, ai înţeles

Că Taina Lumii

Este ICOANA UNIRII

Dintre CER şi Pământ

Fără învrăjbirea

Cu „întunericul” dintre ele?...

MINTEA căzută din Cer

Se crede ea însăşi LUMINA...

Ai înţeles, Zalmoxe,

Că LUMINA este

Doar când CERUL

Se Întâlneşte cu Pământul?...

Ai înţeles că ICOANA

Este INIMA de Taină

Tocmai a LUMINII,

Întâlnirea CERULUI cu Pământul?...

Noi avem ICOANA ca INIMĂ,

Nu MINTEA

Ce se preface în proprie lumină...

Zeii Egiptului

Şi toţi Zeii celorlalţi

Sunt înveşmântaţi

În „lumina Minţii”,

Prin care capătă

Chipul de Zei...

MINTEA de CER

Fără Pământul de Jos

Se face „foc arzător”,

Pe care Prometeu

L-a coborât,

Fără să prevadă

Că va arde lumea...

Magul întinde Mâinile:

Şi acum, Zalmoxe,

Să treci prin ultima probă...

Deschide Ochii mari

Şi priveşte în SOARE...

Zalmoxe ezitând:

N-am să orbesc din nou?...

Magul:

Priveşte lung şi adânc

Şi spune ce VEZI...

Zalmoxe:

Văd Lumea în SOARE,

Cum din Pieptul lui Răsare,

SOARE Întrupat

Ce se face şi Pământ...

Văd şi un OCHI

Ce se opreşte în INIMA mea...

Iată cum VEDEREA

Unei LUMINI de CER

Mi se deschide...

O, ce străfulgerare,

Nu mai pot Privi,

Scoate-mă din SOARE...

Magul:

Moaie-te-n LUMINA

FOCULUI Prea SFÂNT,

Ca s-o dai şi celorlalţi...

Magul îmbrăţişează pe Zalmoxe:

FIUL meu,

De acum te las pe

Pământul Dac

PURTĂTORUL LUMINII...

Eu mă duc

Fărâmă de Pământ

Să mă Unesc cu Cerul...

Zalmoxe, în exaltare:

De acuma VĂD

Parcă cu TREI OCHI...

Părintele meu Mag,

A trebuit

Să rătăcesc prin ţări străine,

Dar tot aici,

Pe Pământul Strămoşesc,

Era „Marea TAINĂ”...

Magul, în transfigurare:

Zalmoxe, FIUL meu,

Îţi atârn la Piept

Şi OCHIUL INIMII mele,

Prin care vom VORBI

În Veşnicie...

Fii URMAŞUL Vrednic

Al MOŞULUI Dac,

NUMELE de TAINĂ

Al lui ZALMOXE,

ZEUL-MOŞ

Cel de TREI ori VĂZĂTOR...

Şi acum

Dă-mi o Mână de Pământ...

O străfulgerare, în care Magul dispare. Zalmoxe buimăcit.

Ţi-a rămas Aşternutul de iarbă

Pe care îl mângâi

Odată cu SOARELE...

Maguleeeee!...

Ecouri multiple.

Ultimul urmaş al lui Zalmoxe,

primul mucenic dac creştin

*

Peste Dacia a trecut

Războiul greu cu Romanii,

Şi străinii ostaşi

Peste tot veghează

Să nu se mai răscoale

Geto-Dacii neîmblânziţi

Care nu vor să se supună

Decât Legii Străbune.

Marele Preot-Magul,

Urmaşul lui Zalmoxe,

Ce din Moşi-Strămoşi

Este „GLASUL CERULUI”,

Se zvoneşte că stă ascuns

Undeva în munţi...

Este Bătrân Magul,

Dar încă plin de Viaţă!...

După moartea regelui Decebal,

Romanii căutau

Pe Marele Preot-Magul,

Care fugise

Prin sihăstrii ştiute

Doar de băştinaşi.

Într-un târziu l-au găsit

Travestit

Într-un ICONAR,

Purtător de ICOANA Creştină,

Cu MAMA-FECIOARĂ

Ce ţine în Braţe

Pe HRISTOS.

Când l-au lovit cu sabia

Un foc străfulgerător

A ieşit din ICOANĂ,

Şi aşa a scăpat.

Şi de aici

„Noua TAINĂ”

Pe care Magul-Bătrânul,

Moşul-Urmaşul

Lui Zalmoxe,

Încearcă s-o arate

Geto-Dacilor,

Poporului său.

**

Răsculaţii Geto-Daci,

Urmaşii de Sânge

Ai Regelui Decebal

Îl bănuiau pe Marele Mag

Că şi-a schimbat

Credinţa Strămoşească.

Şi într-o adunare

I-au cerut Magului

Ultimul cuvânt:

„Zalmoxe sau HRISTOS”!

Să se ştie

Ce „Înţelepciune”

Coboară din Cer,

Ca Poporul să urmeze

„Poruncile Divine”

Fără de care Viaţa

Nu poate să fie.

Şi Moş-Magul

Cu plete de zăpadă,

Dar cu Ochii

Tineri şi albaştri

Ca văzduhul,

Le glăsui

Cu Limba Preoţească

Ce îngenunchează

Orice altă vorbire:

Poporul meu Iubit,

Ştiţi că din Moşi-Strămoşi

Înţelepciunea Cerului

S-a pogorât

Şi peste acest Pământ

Prin chipul Magului-PREOT,

Al cărui NUME de Taină

Era ZALMOXE.

Din Neam în Neam

Moş-Magul

Lăsa un „Altul”

După Chipul şi Asemănarea sa,

Şi „Glasul de SUS”

Niciodată nu lipsea.

Au trecut şi peste noi

Şi Zile bune şi rele,

Cu vicleşuguri între noi,

Cu duşmani din-afară,

Dar „PUTEREA de SUS”

Prin Magul de Jos

Le spulbera.

O, TAINĂ

A ZIDITORULUI Lumii!

EL a creat

Şi o „Iubire” de Făptură

Ce poate răspunde,

Ce se întruchipează

În zişi „ZEI” şi Înţelepţi,

Şi în Chipul „PREOŢIEI Sacre”

Ce prin RITUAL

Cerul şi Pământul

Le Întâlneşte.

Cândva, au apărut

Şi „spiritele rele”

Şi „oameni ucigaşi”

Şi Viaţa se-mpărţi

Între LUMINĂ şi întuneric.

Lumea a căzut

Din Chipul Creat.

Dar ZIDITORUL

Nu putea lăsa

Chipul cel „stricat”.

Iată TAINA ce de acum

Lumii se ARATĂ:

Însuşi EL din Cer

Pe pământ VINE,

Ca nimeni

Să nu-l mai închipuie

În Zei şi idoli

Şi în Înţelepţi.

Iată, Poporul meu,

Ce trebuie să vă spun:

Eu, Magul-Urmaşul

Zeului-Moş

Al acestui Pământ,

Pe CEL ce este

Însuşi DUMNEZEU,

Care coboară din Cer

Şi se descoperă la FAŢĂ,

Eu L-am CUNOSCUT

Şi L-am ÎNTÂLNIT

Şi I-am căzut

În genunchi la Picioare,

Şi EL mi-a pus

MÂNA pe Cap

Şi Chipul meu de Mag

S-a prefăcut în alt CHIP.

Aşa, Poporul meu,

De acum nu mai aveţi

Pe Magul-Bătrânul,

Ci pe PREOTUL Lui HRISTOS.

O uşoară rumoare.

Un ostaş strigă:

Trădare!

Cum se poate

Ca însăşi ORIGINEA acestui Neam

Ce este PREOŢIA Divină,

Să fie batjocorită

De însuşi URMAŞUL-PREOTUL ce trebuie

S-o „CONTINUE” fără abatere?

Ce ne-ai făcut,

Bătrânule Mag,

Ne-ai stins „LUMINA

Strămoşescului SUFLET”,

Din care s-a Născut acest Neam,

Şi din care

Trebuie să se Nască

Fără oprire toţi URMAŞII.

Magul cu glas tunător:

Înţelege, Poporul meu,

Chiar ZALMOXE a lăsat cuvânt:

„Când va VENI

Însuşi DUMNEZEU pe Pământ”,

Chipul meu

Va trece în „ALT CHIP”,

Că eu sunt

Doar „umbra” acestuia.

Aşteptaţi „MAREA ZI”

Pe care s-o PRIMIŢI

Cu toate Inimile deschise,

Că „SUFLETUL acestui Neam”

Are deja „TAINA LUI”.

Pământul pe care noi

Îl luăm în Mână la moarte

Este închipuirea Plămadei

Dintre EL şi Lume.

Poporul meu,

Neamul nostru a „DUS”

Din Moşi-strămoşi

Pământ la Cer,

Din care DUMNEZEU

„TRUP” şi-a făcut.

RECUNOAŞTEŢI

Poporul meu

În CHIPUL Lui HRISTOS

Şi Pământul

NEAMULUI nostru.

Eu, Magul-PREOTUL

Acestui Neam,

Am ÎMPLINIT

PORUNCA lui ZALMOXE.

***

Ostaşul:

Va-să-zică te-ai Creştinat...!?

Se vorbeşte

Că un Apostol

Al Lui HRISTOS

A venit şi în Dacia noastră

Şi tu însuţi,

Marele Mag, l-ai Primit,

Şi din „Peştera de Taină”

A lui ZALMOXE

Ai făcut BISERICĂ...

Bătrânule-Mag,

Va trebui să mori

Pentru această schimbare

De Credinţă...

Lasă-ne în schimb

Un „URMAŞ”,

Un „Alt Mag”,

Ca să nu rămână

Pământul nostru

Fără „Legătura” cu Cerul.

Bătrânul Mag:

Poporul meu Iubit,

Eu nu te-am trădat

Şi nici nu am schimbat

Credinţa,

Ci am „ÎMPLINIT-O”

În CHIPUL ei

Mult aşteptat.

Apostolul Lui HRISTOS, Andrei,

Într-adevăr a fost la noi

Şi ne-a ADUS

CHIPUL Lui HRISTOS,

În FAŢA căruia

Eu, Chipul lui ZALMOXE,

Am Îngenuncheat

Şi am dezbrăcat

„Haina de Mag”

Şi am primit

„HAINA NOUĂ”

De „PREOT al Lui HRISTOS”.

Ostaşul tot mai insistent:

Magule, trebuie să mori

Pentru această schimbare!...

Înainte însă

Lasă-ne un „Urmaş de Mag”...

Bătrânul Mag:

Poporul meu Iubit,

Mă supun „Judecăţii”...

Alegeţi trei ostaşi

Care legaţi la ochi

Să mă arunce între Suliţi,

Aşa cum este tradiţia

Trimiterii

Solului lui ZALMOXE.

Şi dacă voi fi „PRIMIT”

Între Suliţi,

Înseamnă că voi „MERGE”

Până la ZALMOXE,

Căruia îi voi „DUCE”

„HAINA de Creştin”

În locul celei de Mag,

„HAINA Sufletului Dac”,

Care începe

O „NOUĂ NAŞTERE”

De „VIAŢĂ Nemuritoare”,

Aşa cum a „CREZUT”

Din Moşi-Strămoşi,

Că se va „ÎMPLINI”

Şi această „MARE ZI”.

O, cât se va „Bucura”

ZALMOXE

Când va lua

„HAINA Lui HRISTOS”

Ce are în ea

Şi „Ţesătura”

Acestui Pământ!

Mai mulţi ostaşi daci:

Bătrânule Mag,

Ne înfricoşezi

Cu „NOUL CHIP” Creştin!...

Noi încă nu înţelegem

TAINA aceasta...

Magul:

Poporul meu Iubit,

Va veni vremea

Când veţi „AUZI”

Din Sufletul însuşi

„GLASUL Lui HRISTOS”,

Şi atunci veţi „Mărturisi”

„NOUA Credinţă”

Ca pe ÎMPLINIREA

Credinţei noastre Strămoşeşti.

Acum a Crescut

„Plămada” acestui Pământ

Şi iată, aşa cum se cade,

Eu, Magul-Preotul,

Să fac primul „BOTEZ”

Al „VIEŢII Făgăduite”.

De acum, Poporul meu,

Veţi avea „URMAŞUL

PREOTULUI Lui HRISTOS”.

Eu, Magul,

Ultimul Urmaş al lui Zalmoxe,

Am devenit

„Primul PREOT al Lui HRISTOS”,

Chip pe care îl voi proba

Cu însăşi „JERTFIREA mea”,

Ce nu mai este „moarte”,

Ci „VIAŢĂ Nemuritoare”.

Îi voi „DUCE” lui ZALMOXE

„Pământul Dac Creştinat”,

Şi această „Mână de Pământ”

Va fi „ÎNCEPUTUL

NAŞTERII mult aşteptate”.

Ostaşii Daci:

Cine este „NOUL PREOT”

Care îţi va „URMA”?

Magul:

Va fi numit ANDREI,

După Numele Apostolului

Ce ne-a ADUS

Pe HRISTOS.

Eu însumi am Noul Nume

Tot de Andrei,

În locul celui de Zalmoxe.

Şi acum săvârşiţi

Ritualul „Solului lui ZALMOXE”.

Magule,

Ultimul URMAŞ al lui Zalmoxe,

Te-ai făcut

Primul MUCENIC Dac Creştin!

„Sângele tău Sfinţit”

A „RIDICAT acest Pământ”

La Cer,

Care s-a făcut

„HAINA lui ZALMOXE”,

Ce de acum

Nu va mai fi „Zeu şi Înţelept”,

Ci PREOTUL Lui HRISTOS.

Doar HRISTOS

Este ADEVĂRATUL

Şi UNICUL DUMNEZEU

Al Cerului şi al Pământului.

Zeii îşi pierd chipul

*

În Iudeea a apărut o cometă care se vede şi ziua în amiaza mare. Nu s-a mai pomenit aşa ceva. Se şoptesc tot felul de zvonuri, unele prevestitoare de rău. Mai ales la curtea Regelui Irod este o teamă crescândă.

Iată că mai sosesc în Ierusalim şi Trei Magi. Cer să intre la Irod. Întreabă de naşterea Unui Mare Rege, prevestită tocmai de Cometa pe care o văd toţi.

Irod, fricos, dă ordin să fie primiţi cu toată pompa. Un tălmaci ce-i însoţea pe Magi repetă lui Irod Marea Veste şi totodată întrebarea: „Unde este locul în care s-a născut Marele Rege?”. Pesemne credeau că este chiar „Fiul lui Irod”. Irod, ca să nu-şi demaşte supărarea, cu un zâmbet forţat, le răspunde că şi el a auzit de această veste, mai ales că semnul Cometei îi este mărturie. Şi el este în cercetarea locului. Dă ordin la o gardă regească să însoţească pe Magi. Convoacă, de asemenea, pe arhiereii Ana şi Caiafa şi pe toţi ai Templului să discute problema aceasta. Multe secte apărute recent vorbeau de Venirea Lui Messia. Oare să fie chiar El?... Mai erau nişte zvonuri, prin preajma Templului, că se văd adesea nişte lumini, ce se întrevăd în Sfânta Sfintelor, chiar nişte îngeri ce fac un ritual secret...

**

Mare zarvă în Marea Piramidă din Egiptul sacru. Marele Zeu din camera de taină azi noapte a murit.

Statuia impunătoare a căzut de pe piedestal şi capul i

s-a rupt. L-au pus la loc, dar nu mai „răspunde” la ritualul magic obişnuit. Duhul din marele Zeu s-a dus... Zeul a murit... Toţi cei mai apropiaţi ai Piramidei sunt înfricoşaţi şi neliniştiţi. Piramida era considerată „prefigurarea nemuririi”. Iată că moartea a început cu însuşi marele Zeu, considerat nemuritor.

A doua zi au mai găsit şi alţi Zei căzuţi şi sfărâmaţi. Mai mult, şi imaginile de pe pereţii de piatră se cojeau inexplicabil. Trăznetul se produse cu vestea că Marele Preot al Piramidei a paralizat. Nu mai poate vorbi, face doar gesturi neînţelese... Se cheamă de urgenţă „succesorul”, un tânăr impunător şi aspru... Îngenunchează înaintea bătrânului Preot ca să-i dea „ungerea” de „urmaş”... Bătrânul muribund nu mai ştie să pună mâna pe capul noului Preot... I se pune de ceilalţi... dar cine ştie „formula magică” a transmiterii „duhului de succesiune”... Noul Preot a primit sau nu „duhul de urmaş”? O groază cutremurătoare îi cuprinde pe toţi. Marele Zeu a murit, Marele Preot moare, Succesorul nu mai primeşte cu adevărat „duhul preoţiei”... Ce se prevesteşte oare?

Egiptul sacru nu mai are „duhul Zeilor”... Preoţia Piramidei

s-a sistat...

A treia zi se face înmormântarea Marelui Preot. Regele este de asemenea bolnav şi nu poate veni la ceremonie, îl înlocuieşte un nepot de-al său... Noul Mare Preot este palid şi parcă nu are nimic sacerdotal în el...

Tocmai acum soseşte şi Magul ce participase la căutarea Marelui Rege născut în Iudeea. El era de fapt „succesorul”, dar în lipsă, îi luase locul cel de al treilea. Magul Pelerin avea o „Lumină” aparte pe faţă ce iradia în toţi. Aveau majoritatea părerea de rău că nu primise el „succesiunea” de Mare Preot.

Afară, lângă marea Piramidă, Sfinxul nu mai are strălucirea ochilor ca înainte... parcă a îmbătrânit dintr-o dată... Surâsul său, scrutător, de abia mai este...

***

În marea Indie soseşte şi Pelerinul ce adusese ofrande Marelui Rege născut în Iudeea. Se întâlnise cu Magul Egiptului şi cu încă un Mag al Traciei, aşa din întâmplare, în călătoria sa spre Egipt.

Ajuns în India, obosit, aude tot felul de veşti. Statuile zeilor din temple cad pe jos, sfărâmându-se. Zeii nu mai răspund de cele mai multe ori, parcă le-a „murit duhul”. Foarte mulţi Înţelepţi, chiar tineri, mor pe capete, aşa dintr-o dată. O proliferare de demonizaţi se observă peste tot. Chiar în familiile bune şi de vază apare câte unul posedat de duhuri rele... Pe străzi nebunii parcă se înmulţesc, iar epilepticii fac crize tot mai violente şi dese.

Marele Lama murise nu de mult.

Noul Lama parcă nu se mai putea găsi şi mulţi intraseră în panică. Se văzuse şi în India Cometa Naşterii Marelui Rege din Iudeea.

Icoana nezugrăvită de mână

Magul din Tracia se întorcea vesel şi cu un avânt de „Nouă Viaţă”. Primise o „năframă” de la însăşi Mama „Pruncului Rege”, Născut recent în ţara Iudeii. Minunat era imprimat Chipul ei cu Pruncul Rege în Braţe. Mergea parcă zburând cu un „Dar Dumnezeiesc” pentru ţinuturile sale străine şi îndepărtate. O va duce direct la Curtea Regelui său. Dar Regele Dac şi curtenii săi o ascund de frica unei „noi zeităţi”. Minunat, a doua zi, năframa cu Chipul şi mai strălucitor se Arată deasupra cetăţii în văzul tuturor.

Şi de atunci, acest „Chip de taină” se Arată în diferite locuri, se înfăţişează şi se întipăreşte pe pietre în munţi, pe copaci, pe zidurile caselor, şi mulţi au început să-i Poarte Chipul la piept.

Mai mult, în Locurile Arătării, au început să se clădească Noi Aşezăminte, Sihăstrii şi Mânăstiri, ce acum aveau alt fel de Preoţi, „Noua Preoţie” a Pruncului Divin din Icoană.

Ultimul Mag-Marele Preot murise ca „Jertfă adusă lui Zalmoxe”, ca să-şi mărturisească „Noua Preoţie”.

Marele Zeu-Zalmoxe acum era înlocuit cu „Noul Chip Divin al Pruncului Dumnezeiesc” ce se Născuse în lumea care „Trecea în altă Istorie”…

Se vorbea tot mai mult de o „Nouă Naştere a lumii” tocmai prin Naşterea acestui „Prunc”, ce se zice că este Însuşi Fiul Lui Dumnezeu, care acum Vine în lume să o „Lumineze pe deplin”, să o scoată din „tumultul zeilor şi duhurilor”.

Naşterea, Prima Liturghie a vieţii proprii

*

Unirea unor Părinţi îmi zămisleşte Corpul.

Locaşul unde să se Sălăşluiască

Noul meu Suflet creat.

O, ce Taină este acest Corp,

Apă-Pământ, Carne şi Sânge,

Care mă ÎNRUDEŞTE cu Lumea!

În acest Corp se Pecetluieşte Chipul Părinţilor mei,

Cu Moştenirea Unui Neam întreg…

De asemenea mă Înrudesc cu înseşi Astrele de Sus,

Cu ultimul firicel şi cea mai mică Făptură.

Carnea este Taina în care se adună

Toată Lumea ca Memorie

Şi Sângele tot o Taină

Pin care Curge Înrudirea a toate.

De aceea întâi mi se Zămisleşte Corpul,

După cum DOAMNE

Şi Tu ai făcut întâi Corpul Lui Adam.

Corpul, Pământ făcut Carne şi Apa în Sânge

Este ADUNAREA Întâi a Chipului Lumii,

Ca Sufletul ce apoi Tu îl Creezi

Să aibă Faţa Făpturii.

Corpul este Pecetea Chipului de Creaţie

Şi prin acesta Tu însuţi MĂSORI Lumea.

Părinţii mei îmi dau Chipul de Creaţie,

Dar nu-mi pot da Suflet

Şi Taina Fiinţei mele este UNIREA celor două Asemănări

De DUMNEZEU şi de Creaţie.

**

Iată ZIUA Zămislirii mele,

Este ZIUA LITURGHIEI mele de Naştere.

Zămislirea mea din Părinţi

Este PRESCURA ce Urcă până SUS

Şi se duce la ALTARUL CERESC

Unde se Slujeşte LITURGHIA Sfinţilor.

Vin multe PRESCURI-Zămisliri

Şi fiecare Sfânt când Slujeşte ia câte Una…

Fiecare Sfânt vede ce Chip este în PRESCURĂ

Ştiind că Alegând-o îl va ÎNFIA,

Luând asupră-şi şi RĂNILE „păcatelor” lui…

PRESCURA Zămislirii mele intră astfel

În BISERICA de SUS, Chipul MAICII DOMNULUI

Care PRIMEŞTE toate PRESCURILE…

EA este PRIMA ce vede Chipul PRESCURII,

Cât este şi de păcătos…

O, MAICA DOMNULUI, Tu ai văzut Chipul meu

Şi iată ai început să plângi…

Ai văzut un noian de păcate de moştenire,

Şi pe cele ce eu le voi face în Viaţa mea,

Dar Tu ai fost Prima ce ai MÂNGÂIAT PRESCURA…

Ai SĂRUTAT-O apoi, devenind prin aceasta

CEREASCA MAMA mea.

Tu, MAICA DOMNULUI, ai ales un Înger

Şi cu Ochii în Lacrimi l-ai rugat...

– Te rog, ia această PRESCURĂ,

Du-o la SLUJIRE şi fii PĂZITORUL ei…

Şi a dus Îngerul PRESCURA mea

La ALTARUL LITURGHISIRII…

Unde un Sfânt tocmai SLUJEA.

A luat-o în Mâini, a privit-o lung,

A vrut s-o refuze de câteva ori…

Dar o Lacrimă i-a căzut pe ea…

„O, Sfântule, ce ai luat PRESCURA mea,

Tu m-ai primit ca Fiu al tău, de-a pururi”.

***

Şi Sfântul ce mi-a ales PRESCURA

Începe LITURGHISIREA…

O ridică în SUS

Unde o primeşte Însuşi DOMNUL HRISTOS,

În MÂINILE Sale DUMNEZEIEŞTI

ZICÂND un CUVÂNT de TAINĂ,

La care Însuşi SF. DUH vine

Şi ia PRESCURA în MÂINI

Cu un SUSPIN de MARE MILĂ…

– PĂRINTE DUMNEZEIESC,

Dăruieşte Fiinţă încă unui Suflet.

CUVÂNTUL Meu l-a Conceput

Şi SF. DUH de asemenea,

Doar BINECUVÂNTAREA Ta să mai Fie

Ca o Nouă Fiinţă să Învie…

Şi Sfântul Liturghisitor taie AGNEŢUL din PRESCURĂ

Şi din AGNEŢ curge SÂNGE

Ce în POTIR ÎL pune…

O, ce TAINĂ Înfricoşată,

AGNEŢUL e plin de RĂNI

Cu dureri amare…

Sunt Rănile mele, din păcate moştenite,

Sunt Rănile mele, din păcatele ce le voi face,

Care acum se prevăd şi se descopăr…

Şi Rănile acestea RĂNESC şi TRUPUL Lui HRISTOS

Şi Curge SÂNGE DUMNEZEIESC

Ce se amestecă totodată cu Sângele meu

Şi în POTIRUL de TAINĂ

Se UNESC şi se-NRUDESC...

Aici în POTIRUL de TAINĂ

Iată, eu ca Suflet mă Nasc,

COPIL Nou Născut la Viaţă,

Ce, Înfricoşător, port TRUPUL Lui HRISTOS

DEODATĂ cu EL ce poartă trupul meu…

Ca o ÎNTRUPARE UNUL în ALTUL,

DEODATĂ Doi ce se Împletesc…

O, TAINĂ a LITURGHIEI VIEŢII!...

FIUL Lui DUMNEZEU, printr-un ANUME CUVÂNT

Sufletul meu l-ai Creat,

PECETLUINDU-L cu acesta în adânc

Ca INIMĂ-CHIP al Lui DUMNEZEU.

O, PREASFINTE DUHULE SFINTE,

O ANUME SUFLARE a Ta

S-a PECETLUIT şi mi-a pus în mişcare INIMA.

O, PĂRINTE absolut, BINECUVÂNTAREA Ta

ÎNTREITA PECETE a UNIT

Şi Noul meu Suflet s-a Zămislit.

Şi prin AGNEŢUL scos din PRESCURĂ,

SÂNGE de DUMNEZEU şi Sânge Creat

Sufletul meu s-a Întrupat.

AGNEŢUL, IUBIRE ÎNTREITĂ de DUMNEZEU,

AGNEŢUL, Iubire şi de Creaţie,

AGNEŢUL, Iubirea BISERICII,

AGNEŢUL, Cer şi Pământ în UNIRE,

AGNEŢUL, Suflet şi Trup în ÎNRUDIRE,

AGNEŢUL, TAINĂ mai presus de Fire,

AGNEŢUL, TAINĂ de LITURGHIE,

AGNEŢUL, TAINA TAINELOR – EUHARISTIE.

****

Ce sunt eu, Noul Născut?

Sunt un Corp de Părinţi Zămislit

Ce are Chipul de Creaţie

Şi Înrudirea de Neam

Şi o Moştenire de Virtuţi şi de „păcate”,

În carne şi sânge adunate,

PRESCURA BISERICII Pământeşti.

Şi această PRESCURĂ are DESTIN să URCE la CER.

La CER unde este BISERICA de SUS,

Unde să se Nască şi un Suflet.

Corpul este Pecetea Chipului de Jos,

Sufletul este PECETEA Chipului de SUS

Şi aşa o UNIRE de CER şi Pământ eu sunt.

Zămislirea Sufletului meu

Este printr-un CUVÂNT CREATOR

Şi printr-o SUFLARE a SF. DUH

În a TATĂLUI BINECUVÂNTARE,

PECETEA CHIPULUI Lui DUMNEZEU.

CUVÂNTUL este Chipul INIMII şi SÂNGELUI,

PRESCURII şi POTIRULUI,

Pământului şi Apei.

DUHUL este Chipul VIEŢII-RITUALULUI,

BINECUVÂNTAREA este Chipul Fiinţei.

Aşa Sufletul meu Nou Născut

Are PECETEA-ASEMĂNAREA de CUVÂNT,

Are VIAŢĂ-ASEMĂNAREA de DUH,

În UNIRE de BINECUVÂNTARE.

Şi DESTINUL Fiinţei mele Create

Este Viaţă de Pământ şi Viaţă de CER,

În CÂNTAREA de CUVÂNT şi GLAS de DUH

În EUHARISTIE – ÎMPĂRTĂŞIRE adunate.

*****

MULŢUMESC Ţie, DOAMNE, că m-ai Creat,

Deşi ai văzut că nu merit VIAŢA...

Tu PRIMUL în JERTFA CRUCII m-ai luat,

MAICA DOMNULUI,

ca Fiul BISERICII m-a ÎNFIAT,

Un Înger a vrut să-mi fie Păzitor,

Şi un Sfânt mi s-a făcut OCROTITOR…

Şi jos nişte Părinţi şi un Neam

M-au făcut al TAINEI VIEŢII MOŞTENITOR.

SLAVĂ Ţie, DOAMNE, SLAVĂ Ţie,

TAINĂ de IUBIRE-EUHARISTIE.

Laudă tuturor sfinţilor

O, Sfinţilor ce iubiţi pe DUMNEZEU

Şi nu vă lăsaţi robiţi de rău,

Ce vă arătaţi cu adevărat

Vrednici de Cel ce v-a Creat…

O, Sfinţilor de DUMNEZEU Iubitori,

Sunteţi şi voi tot ca noi pândiţi de slăbiciuni,

Dar CREDEŢI aşa de tare

În IUBIREA cea fără hotare,

Încât Firea se face PESTE-FIRE

Şi niciodată nu mai cădeţi din BINE.

O, Sfinţilor,

voi sunteţi cei ce nu mai cădeţi din IUBIRE!

Dar MINUNEA cea mai mare

Este că în Sfinţirea voastră LUAŢI

Şi pe cei păcătoşi, ca să-i Mântuiţi….

*

Sfinţii sunt părinţii-prototipuri ai lumii create

Se spune, mistic, că noi avem pe Dumnezeu ca Părintele Supracosmic, pe sfinţi ca părinţi prototipuri cosmice, pe părinţii microcosmici-individuali. Acestea nu sunt ierarhii, ci Ipostaze de creaţie. Aici este mistica şi teologia chipului fiinţial de creaţie.

Fiecare din noi trebuie să recunoaştem în primul rând pe Dumnezeu ca Tatăl, Care ne creează fiinţial. Apoi noi ne naştem din nişte părinţi de creaţie. Dumnezeu ne creează direct Sufletul fiinţial, care se întrupează în corpul ce ni se naşte din părinţii omeneşti. Dar, nu este numai atât. Noi nu am putea fi creaţi ca suflet în primul rând dacă Dumnezeu nu ar prevedea că vom fi „un sfânt” pentru care merităm să fim creaţi. (Dumnezeu nu creează decât ceva tot sfânt, după cum şi El este.) Sau, vom putea fi totuşi creaţi, dacă vom fi „sub acoperământul” unui sfânt, prin viaţa căruia putem şi noi primi viaţă. De aici memoria tradiţională că fiecare suntem fii şi ai unui sfânt. Aici este numele de la botez, ca numele unui sfânt, al cărui fiu suntem şi vom fi. Este o tradiţie şi mai elocventă, la cei ce mai păstrează obiceiul ca fiecare familie să aibă Patronul ei fix, prin care se pot naşte urmaşii şi prin care pot avea viaţă urmaşii. Sau mai este obiceiul ca primul născut să poarte numele unui anume sfânt, ce se păstrează din generaţie în generaţie. Aşa, spre exemplu, numele de Gheorghe, sau de Dumitru, sau pentru partea femeiască, numele de Maria, sau Paraschiva, etc. Este tocmai memoria acestei taine, a vieţii prin sfinţi. Mai este o tradiţie, ca familiile ce nu pot face Copii să caute în arborele genealogic numele cel mai frecvent şi să se preia ca Patron, cu făgăduinţa că i se va da numele sfântului respectiv. Sau de este „moarte” prea mare în copii, să se pună numele unui Sfânt ce a fost cel mai repetat, sau să se ia ca Patron un sfânt ce să se păstreze din generaţie în generaţie. De aici tradiţia sfântului Patron al fiecărei familii, prin care este viaţa şi ocrotirea ei. [...]

Şi, noi, toţi care ne naştem, suntem în „filiaţia” unui sfânt.

DOAMNE, în mine în primul rând este MILOSTIVIREA Ta,

Este apoi Rugăciunea MAICII DOMNULUI şi a Sfinţilor,

Şi mai ales a Sfântului meu şi a Îngerului Păzitor,

În Darul cărora am fost Creat şi născut.

Este de asemenea suspinul neamului meu pământesc

Şi mai ales al unor Părinţi cu Destin să-i Mântuiesc.

În mine este CHIPUL Tău ca un SOARE DUMNEZEIESC,

Este o Candelă, Chipul MAICII DOMNULUI,

Este şi un Sfeşnic de Sfânt şi o Făclie a Părinţilor

Şi în aceste Lumini este Viaţa mea.

CHIPULUI Tău trebuie să mă Închin,

În Candelă trebuie să pun Uleiul Credincioşiei mele,

În Sfeşnic trebuie să aprind mereu Făclia

Şi în această Slujire să fiu permanent eu.

Eu trebuie să fiu ca o Biserică proprie

Cu ALTARUL PREOŢIEI CHIPULUI Tău.





Chemarea de taină

Aurel nu împlinise încă zece ani când bunicul său îl duse pentru prima dată la Mânăstirea din Munţi.

Bunicul alb şi gârbovit, ca un Moş-Crăciun, dar cu ochii limpezi şi vioi, mergea adesea la Mânăstirea din Munţi, unde se zice că în tinereţe a vrut să se facă monah-călugăr, dar mama sa bolnavă şi văduvă l-a oprit.

– Petrică nu mă părăsi, că faci mare păcat. Dacă aşa a vrut Dumnezeu să te am doar pe tine ca singurul copil, tu trebuie să „continui” neamul nostru şi, poate, ţi se va împlini şi dorinţa ta printr-un copil sau nepot. Păstrează „chemarea ta de taină” şi însămânţeaz-o în cel care o va „rodi”, care îţi va fi „întruparea celei de-a doua inimi”.

Aşa bunicul s-a căsătorit, a avut trei băieţi şi patru fete, dar în niciunul nu s-a arătat „semnul chemării de taină”.

Nepoţelul Aurel pare că are ceva... A rămas orfan de la fata cea mijlocie care, paradoxal, l-a supărat cel mai mult. S-a căsătorit de mai multe ori, în ultimul timp a fugit cu un necunoscut. Se zice că învăţase vrăji şi că a murit, unii zic că într-un acces de nebunie, alţii că ar fi fost omorâtă. Pe Aurel l-a născut cu puţin înainte de a fugi şi el, bunicul, l-a crescut cu mare greutate, mai ales că era firav şi mereu pândit de moarte. Se pare că micuţul Aurel era făcut pentru „altă lume” şi tocmai acest fapt îi dădea speranţă Bunicului, că în sfârşit, „visul său de taină” va fi împlinit de acesta. Încă de mic, în Aurel se observa o taină care creştea odată cu vârsta.

Bunicule, mi-ai promis că mă duci la Mânăstirea unde ai vrut să rămâi mata şi, acolo, mă voi întâlni cu Pustnicul din Munţi, care îmi va fi „Tatăl cel de Taină”, cel cu Chipul totodată de „Pământ şi de Cer”. Bunicule, de când mi-ai vorbit de Cer, mi-a intrat la inimă un „ceva” ce se măreşte odată cu mine. Este şi un „glas şi un chip”, ca acela din Icoana noastră cea veche şi ştearsă, căreia nu i se mai vede Faţa, dar care mie mi se arată adesea cu o înfăţişare aşa cum zici mata, ca deodată de pe Pământ şi din altă lume.

Icoana noastră strămoşească este mâncată de carii şi se topeşte într-o cenuşă gălbuie zi după zi. Dar eu văd un „ceva viu” ce o ţine cu o putere de taină. Când stau la rugăciune în faţa ei, parcă mi se arată „acel” chip ca un „Moş Sfânt ce mă cheamă”. O, ce bucurie iese din această chemare!...

Bunicul la început s-a înspăimântat, să nu fie cumva vreo prevestire de moarte a nepoţelului, dar se întări cu nădejdea că „taina sa” este cea care rodeşte în micuţul Aurel. Trebuie să-l pună la „proba adevărată”, să-l ducă la Mânăstirea din Munţi şi acolo se va descoperi totul... Auzise de la un vecin că acum, de Rusalii, va veni şi Pustnicul din Peşteră. O, Doamne, de s-ar putea întâlni nepoţelul Aurel cu Pustnicul-Moşul! Nu ştie dacă este tocmai cel care venise şi acum aproape cincizeci de ani, când a vrut şi el să rămână în Mânăstire... Era, tot aşa, o mare Sărbătoare şi multă lume şi, cât a încercat, nu a putut vorbi cu el. Pustnicul era şi el destul de tânăr, dar toţi îi ziceau „Moşul din Peşteră”, ca urmaşul Bătrânului Pustnic ce murise nu de mult.

Dacă Aurel se va întâlni cu Pustnicul-Moş, va fi un semn al Chemării de Taină.

Se zice, din tradiţie, că fiecare Neam-familie trebuie să aibă „un Moş”, care este „a doua inimă” a Neamului respectiv. Fără aceasta Neamul se va distruge în curând.

Este o mare Taină acest Chip de Moş!

Neamul Bunicului părea că se distruge de un blestem amarnic. Din cei şapte copii ai săi doar unul mai rămăsese în viaţă, iar nepoţii erau bolnăvicioşi şi sub aceeaşi ameninţare. Ce păcate grele le opreau viaţa?... Din strămoşii săi, niciunul nu a fost un „Moş-Sfântul Casei”. Fiecare Neam trebuie să aibă un Moş-Sfânt, care se zice că este „inima-a-doua”, care rămâne nemuritoare şi din care izvorăsc celelalte vieţi ale urmaşilor. Dumnezeu nu creează alte suflete pentru urmaşi dacă nu este un Moş-Sfânt al Neamului respectiv, pentru că numai o Iubire de Dumnezeu va naşte şi o iubire pământească. Viaţa este o Iubire întrupată. Inima este tocmai chipul iubirii întrupate. Inima are în ea cele două iubiri, a lui Dumnezeu şi a lumii, într-o Unire de taină. Păcatul rupe inima în două şi desparte cele două iubiri. Reunirea lor nu se mai poate face prin aceeaşi inimă, ci printr-o a doua Inimă de Taină, care se va împleti cu inima cea „înjumătăţită” a omului căzut din rai.

Este o mare taină această a doua Inimă, care este chipul celor sfinţi. Fiecare neam trebuie să aibă un sfânt, ca prin Inima de Taină să mai poată fi viaţă în inima înjumătăţită a lumii.

Moşul este chipul celui care întrupează Inima de taină.

Omul este „Unire a cerului cu pământul”, ca inima de rai, pe care pierzând-o, a pierdut şi chipul raiului. Iată că se poate câştiga o „a doua Inimă”, care readuce chipul de rai în afara raiului.

Bunicul trăia din plin taina celei de „a doua Inimi”.

„Doamne, dacă cerul şi pământul nu se Unesc, nu este o împlinire a vieţii”.

În tradiţia locului[1], Chipul de Moş este această taină. Chipul de Moş este chipul deodată al pământului şi al cerului în Unire, ca Fiu al celor „două lumi”. Originea este în scriptură, în viziunea proorocului care vede pe Cel Vechi de zile, care, paradoxal, este cu plete albe, dar Tânăr la Faţă. Aşa, Fiul lui Dumnezeu este însăşi taina acestui Chip. Chipul de Moş nu este de Tată Dumnezeu sau de Fiu, ci de Unirea de taină a ambelor chipuri, ca un paradox suprafiresc ce-l face Fiul lui Dumnezeu în taina creării lumii. Fiul lui Dumnezeu este întruparea inimii Tatălui în Unire cu propria inimă de Fiu. Tatăl se arată la faţă prin chipul Fiului şi chipul Fiului prin chipul Tatălui. Această „arătare suprafirească” este înfăţişată în Chipul de Moş, chip de Fiu-tânăr cu plete de Tată-bătrân şi chip de Tată-bătrân cu mâini şi ochi de Fiu-tânăr.

Tare mult i-a trebuit bunicului să înţeleagă cât de cât această taină a Chipului de Moş, care Uneşte trecutul cu prezentul şi-l face viitorul nesfârşit.

– Să ştii Aurele, îi spuse nepoţelului său, la Mânăstire trebuie să vezi Taina Chipului de Moş. Toţi călugării, chiar dacă sunt tineri sau bătrâni, au Chipul de Taină al Moşului, de unirea Cerului cu a Pământului, a Tatălui cu a Fiului, a Lui Dumnezeu cu Lumea. Ai grijă să te sileşti să le vezi Faţa de Moş.

Obişnuit se zice Părinte sau Avva, dar, în tradiţia noastră pământeană, înseamnă Moşul.[2]

Şi, Aurel, tare se mai miră de acest paradox.

Întâlnirea cu Pustnicul-Moş

*

În sfârşit a sosit şi marea zi de Rusalii când bunicul cu nepoţelul ajung la Mânăstire. Pentru bunic, care cunoştea locul, nu părea ceva prea neobişnuit, dar pentru Aurel totul este de pe „altă lume”.

Un „fior de Duh de taină” îl străbate din cap până în picioare. Ceva din sine pare „comun” cu acest „loc de mânăstire”. Chemarea lui era oare să se facă şi el călugăr?...

Atenţia lui era deocamdată marele moment al întâlnirii cu Moş-Pustnicul. Lumea grămadă îl aştepta alături de Biserică, într-o mică grădină. Toţi vorbeau de Taina Pustnicului Moş. Se zice că actualul Moş-Pustnic nu este prea bătrân, chiar pare mai tânăr faţă de anii săi apropiaţi de şaptezeci. Îl cheamă Neofit, după numele de călugăr, ca şi pe primul Pustnic-Moş ce din vechime se consideră părintele tuturor Pustnicilor-Moşi din această regiune. Se mai spune şi că însuşi acesta a făcut Mânăstirea. De aici tradiţia neabătută a locului, care consideră ca Părinte Sfânt pe Moş-Pustnicul. Mânăstirea ţine astfel direct de autoritatea Pustnicului şi totul decurge după „sfaturile şi vederile” sale. Este tradiţia ca viitorul Moş-Pustnic să fie mai întâi călugăr în mănăstire şi de aici să se „aleagă” ca un „chemat” al „duhului pustnicesc”. Dintre cei mai cu „Har”, după diferite probe duhovniceşti, li se dădea posibilitatea să stea adesea în pustie, cu Moş-Pustnicul, unde se dovedea câtă capacitate de suflet au. Pe lângă Moş-Pustnic mai trăiau şi alţi pustnici, dar care ţineau de Mănăstire. Urmaşul Pustnicului Moş era doar „unul”, care reuşea să întrupeze cu totul „Duhul de taină” al chipului de Moş-Pustnic.

Mai mult, „urmaşul” era trimis pentru un timp la Sfântul Munte Athos în Grecia, de unde apoi se întorcea şi, abia atunci, primea zisa „succesiune” de Moş-Pustnic. Se păstra tradiţia, din vechimea traco-dacilor, când „urmaşul” lui Zalmoxe şi, după el, al „Marilor Preoţi” trebuia să „călătorească” în „Ţările Înţelepţilor”, după care se stabilea ca „Înţeleptul Divin” al Neamului Său şi, totodată, „unul” din Înţelepţii Lumii. Moş-Pustnicul era astfel şi un adevărat „învăţat”, care ştia toate limbile şi graiurile, atât ale sufletului nevăzut, cât şi ale celor văzute. Moş-Pustnicul întrunea în sine atât un „suflet al cerului”, cât şi un „suflet al pământului”, cu specificul unui „suflet al neamului”. Era „alesul” lui Dumnezeu pe pământ, şi, totodată, „alesul unui neam”, prin care Dumnezeu se „arăta” în lume şi lumea putea să „vadă” cele Divine.

Se povesteşte că aceste ţinuturi au fost un „Loc

al Pustnicilor-eremiţilor” încă din „moşi-strămoşi”, din vremuri ancestrale. Creştinismul s-a „altoit” pe această „rădăcină veche” şi a „odrăslit” un „soi-specific”, prin care „duhul pământului s-a unit cu Duhul Sfânt creştin” şi a „Întrupat pe Hristos” în „ieslea carpatină”, între „păstorii Traco-Daci şi Daco-Romani”.

Au existat permanent „pustnici şi călugări” care, totodată, se deosebeau de alţii prin „specificul lor de Iconari”. Nu atât în sensul că erau pictori de icoane, ci în „modul” lor de viaţă. Se vorbeşte de o „tradiţie” că în acest loc a fost „ultimul urmaş” al ultimului „Preot al Dacilor”, după cucerirea de către romanii lui Traian. Acesta s-a „ascuns” în munţi sub „chipul unui iconar-purtător de icoană”. Mulţi dintre ostaşii romani erau deja creştini şi ocroteau pe toţi cei care se arătau creştini. Se zice, astfel, că Marele Preot a venit aici cu o „Icoană”, ce reprezenta pe „Fecioara cu Pruncul Hristic în braţe”. Trădat, l-au găsit, dar, când au vrut să-l omoare, o minune, un „foc” a ieşit din Icoană şi ostaşii au orbit, scăpând astfel. Mai mult, s-a „imprimat” pe stânca locului chipul Icoanei. Şi, de aici, s-a format un „ritual special al Icoanei”, ce a rămas veacuri

de-a rândul specificul pustnicilor de aici.

Se ştie, din relatările istorice, că dacii când mureau trebuiau să ia în mână „pământ”, fiind credinţa că sufletul nu-şi va pierde „identitatea”, tocmai prin aceasta, ca o „păstrare” a unei corporalităţi nemuritoare. Unii fac analogia cu o „prefigurare” a Trupului Înviat Hristic. Cert este că dacii aveau o memorie ancestrală a unui fapt tainic, ce-i apropia de creştinism.

Dacii aveau o „Religie proprie”, chiar dacă au adoptat şi forme de zişi zei. În sensul autohton, zeul nu era un „idol”, ci o „tainică arătare îmbrăcată într-un Trup tot de taină” (ce era altceva decât corporalitatea materială).

Dacii deosebeau „Trupul de taină” faţă de corpul sufletului-spiritului. Ca o „metafizică” proprie, ei considerau pe om ca suflet şi corp şi peste acestea „Trupul de taină” nevăzut. Ca mistică, Trupul de taină era o „supraformă comună” şi a sufletului şi a corpului, în care se puteau oglindi deodată şi spiritul şi corpul-materia, şi, de asemenea, se „uneau” într-un „Supracorp”, peste suflet şi corp, ce se putea vedea doar de cei „aleşi”.

Toată tradiţia Moşului vine de la ultimul Mag – Marele Preot urmaş al lui Zalmoxe care, se zice, că a fost dintre cei Trei Magi care au fost la Betleem-Iudeea, călăuziţi de o Stea, şi s-au Închinat Naşterii Fiului lui Dumnezeu ce s-a Întrupat din Fecioara-Mamă. Acesta primise o „năframă” de la însăşi Mama „Pruncului Rege”, pe care era imprimat Chipul ei cu Pruncul Rege în braţe […] Şi, aşa, Icoana zisă „nezugrăvită de mână” a devenit taina unei tradiţii ce s-a întipărit tot mai mult.

Acest specific al „Trupului” peste suflet şi corp era nebăgat în seamă. Dar creştinismul este bine primit tocmai prin această viziune a „Trupului de taină” în care vine Divinul să se „arate” lumii. Creştinismul este, astfel, o „Împlinire” tocmai a tainicului Chip ce de acum devine accesibil tuturor.

Divinul se „arată la faţă”, iată marea taină creştină. Divinul nu se poate Vedea decât în „Trupul de taină”, de aceea Hristos nu este „zeu încorporat”, ci este „Dumnezeu Întrupat”. Trupul este „Divin şi creaţie în unire suprafirească” ca „Supracorp” peste toate.

Aşa, se zice că Icoana a fost „primul pas” prin care a intrat creştinismul în Dacia.

Când s-a auzit că „Dumnezeu s-a Întrupat” aceasta a fost o „confirmare” a „credinţei în Trupul de taină” al Divinului.

Icoana, adusă de Mag, avea tocmai acest „Trup de taină”, prin care se Arată adesea. Aşa „Icoana cea nezugrăvită de mână” a devenit „sufletul” vieţii acestui ţinut carpatin.

**

Toţi aşteptau cu nerăbdare să se arate Moş-Pustnicul. Era obiceiul ca să se aşeze pe un scaun la intrarea Bisericii şi lumea să treacă prin faţa lui şi să-i sărute Icoana de Taină ce o purta în braţe, şi care era amintirea Icoanei făcătoare de minuni a Pustnicilor locului, unde se zice că a fost ultimul Preot-Mag al dacilor, ce s-a creştinat. Se zice că toată duhovnicia şi sfinţenia Pustnicului-Moş este legată de Taina acestei Icoane. El face zilnic un anume Ritual al Icoanei şi toată viaţa sa este acest fapt. Toţi ucenicii apropiaţi ai Pustnicului făceau la fel. Fiecare trebuia să poarte la piept o Icoană cu Maica Domnului. Mai era un obicei din bătrâni, în aceste ţinuturi, ca la întâlnirea cu Pustnicul-Moş fiecare din familie să-şi aducă Icoana casei şi să o atingă de Icoana de pe pieptul Pustnicului ca să capete Duhul cel Mare. De aceea Pustnicul-Moş venea la Mânăstire de Rusalii, Pogorârea Sfântului Duh.

Aşa, de dimineaţă de mult, la crăpatul zorilor, toţi trebuiau să fie în Biserică, unde un sobor de preoţi călugări săvârşeau mai întâi Liturghia Marelui Praznic al Rusaliilor, după care urma vecernia specială cu rugăciuni anume către Sfântul Duh. La Liturghie slujea şi Moş-Pustnicul îmbrăcat în veşminte albe, purtând de gât Icoana cu Maica Domnului ce-i acoperea tot pieptul. Toţi credincioşii cu Icoanele casei lor participau în genunchi la Dumnezeiasca Slujbă. Era ceva uimitor. Cântările din Biserică şi răspunsurile preoţilor din Altar păreau cu adevărat Unirea Cerului cu Pământul.

Bunicul stătea în genunchi cu nepoţelul Aurel în braţe, care, la rândul său, ţinea ca pe o comoară de mare preţ Icoana casei. Bunicul plângea continuu tăcut, iar Aurel stătea parcă răpit în Duhul. Urmărea pe Pustnicul-Moş, din a cărui Icoană strălucea cu adevărat „ceva de Taină”. Auzise de la un călugăr din Mănăstire că Moş-Pustnicul are de fapt Icoana crescută din pieptul său şi în afară se arată ca o Icoană obişnuită, dar ea este însăşi Taina sufletului său. Se spune că doar atunci poţi fi „ucenicul Pustnicului” când şi din pieptul tău va începe să „crească Icoana”. Aşa de mult l-a impresionat aceasta, încât în inimă a început să-i apară o bucurie şi totodată o frică... Călugărul respectiv spunea că inima ta trebuie să fie „pământul” din care să crească apoi Icoana-pomul Vieţii. Pustnicul-Moş avea din plin crescută Icoana Pomului Vieţii, din care acum curg „roadele”, ce pot fi folosite şi de ceilalţi.

Glasul Pustnicului-Moş parcă ieşea prin „glasul de Taină al Icoanei”. Era lin şi mângâietor şi totodată „Foc de Duh arzător”. Aurel simţea acest „Foc de Duh” şi se temea. Auzise pe o bătrânică de afară că, în ziua de Rusalii, mulţi cad bolnavi, sau că cei bolnavi se tămăduiesc tocmai prin „Focul Duhului”. Duhul cel Sfânt descoperă cele ascunse şi cei răi şi blestemaţi sunt daţi pe faţă...

Mulţi se Împărtăşesc de Rusalii, pregătindu-se cu post, mai ales cei bolnavi. Aurel se spovedise la Duhovnicul Mânăstirii şi primise dezlegare să se Împărtăşească. Mai auzise tot de la călugărul cu Icoana că, prin Împărtăşire, celor curaţi cu sufletul li se „seamănă în inimă” tocmai „sămânţa” din care va creşte Taina Icoanei, care la mulţi stă nevăzută, dar unora li se arată pe pieptul lor.

Tot acest tumult de fapte şi învăţături îl copleşeau pe Aurel, de nu mai ştia bine ce face; se lăsa pur şi simplu dus ca de un val.

În timpul împărtăşirii, un oarecare, chiar înaintea lui, deodată cade jos ca mort… Moş-Pustnicul deodată apare şi zice:

De ce ai îndrăznit să te apropii murdar şi cu păcate grele de „Sângele lui Hristos”? Preamilostivirea Preasfântului Duh al cărui Praznic este astăzi îţi mai îngăduie timp de curăţire… Să nu se apropie nimeni de „Trupul lui Hristos” până nu se curăţeşte de păcatele sale… că în loc de Viaţă va primi „osânda morţii”…

Şi respectivul se ridică buimăcit de jos şi, ruşinat, se ascunse în mulţime.

Urma el, Aurel, să se împărtăşească. Ochii Pustnicului se opriră şi asupra lui. O bucurie şi o teamă îl copleşi… Plecă uşor capul, dar cu privirea aţintită asupra Pustnicului care stătea serios şi tăcut... Păru că se adânceşte în ochii Pustnicului, dar se pomeni că se uită la Icoana de pe pieptul său, care iradia ceva deosebit… Când luă Sfânta Împărtăşanie se sufocă puţin, dar un zâmbet uşor al Pustnicului îl trezi…

Urmă vecernia cu Moliftele cele Mari. Toată mulţimea şi pe afară stătea în genunchi cu icoanele lor la piept. Duhul cel Preasfânt Cobora ca şi peste Sfinţii Apostoli şi se oprea în Icoanele fiecăruia. Unii se lăudau că au văzut „Limbi de Foc de Duh care intrau în Icoanele lor”... Toţi însă erau încredinţaţi că Sfântul Duh îşi lăsa în Icoanele lor o „Limbă de Foc de Duh” şi aşa Icoanele deveneau „Purtătoare de Duh de Viaţă”. Şi aceasta se întâmpla îndeosebi când însuşi Moş-Pustnicul citea una dintre Marile Molifte.

În Aurel deodată începu o „fierbere” necunoscută până atunci... Se deosebeau în el „două lumi” contrare... Simţi o răbufnire ciudată de a ieşi din Biserică şi de a fugi ca un nebun, aruncând cu furie Icoana din braţe... Se îngrozi de el însuşi... Strânse Icoana tare la piept.

– Nu te voi lăsa niciodată, Icoană, de la pieptul meu! Te voi purta la gât, ziua şi noaptea, chiar de mă vei „arde”, până se va face „gaură”, până să-mi străpungă inima, până voi muri... „Jur” aceasta şi nu-mi voi călca făgăduinţa!

Aurel se trezi parcă „altul”... Nu mai era firavul nepoţel al bunicului... Pornea la o „luptă pe viaţă şi pe moarte”.

De acum ştia ce vroia, ştia că nimic nu-l va mai întoarce înapoi...

La terminarea slujbei toţi păreau ca „beţi de Duh”... după cum spune Scriptura...

***

De acum urma încă un mare eveniment, care era de fapt „aşteptarea de Taină”, momentul când fiecare trecea prin faţa Moş-Pustnicului şi săruta Icoana din braţele sale.

Slujbele lungi, întârzierea lor datorită mulţimii obosiră pe majoritatea, dar toţi făceau ultimul efort, unii târându-se pur şi simplu.

Moş-Pustnicul trebuia să iasă din Altar cu Icoana sa în braţe şi să se aşeze pe scaunul pregătit, chiar la intrare. Mulţimea începu să se îngrămădească, dar un călugăr făcea cu severitate ordine... Trebuia fiecare cu răbdare să treacă prin faţa Pustnicului, să sărute Icoana şi să-şi spună în câteva cuvinte „păsul şi suferinţa”...

Aurel se postă chiar lângă călugăr care, peste aşteptări, nu-l alungă, chiar îi zise să-l ajute... Un semn deosebit pentru el... Putea urmări totul şi putea sta direct în faţa Pustnicului...

Până la arătarea Pustnicului monahul începu să povestească mulţimii despre unul care după moarte se duse în iad cu ICOANA la gât.

Un pământean după moarte este adus în iad, dar acesta, deosebit de alţii, poartă o Icoana la gât, care, miraculos, nu se poate lua.

Portarul iadului încearcă să i-o smulgă, dar nu reuşeşte.

Este trimis de urgenţă un demon la scaunul luciferic.

A venit unul cu idolul la piept... Ce facem?...

Ce idol, întunecatule, nu înţeleg?

Idolul... idolul... şi cu spasme încearcă să pronunţe un nume ce parcă îi face rău.

Spune odată, că te pedepsesc urât!

Unul cu ICOANA la piept..., şi la pronunţarea aceasta se cutremură tot. Ce facem?

Smulgeţi-o!

Nu putem...

Să fie adus aici.

Şi cu o droaie de demoni, sufletul pământeanului este adus în faţa scaunului luciferic. Este un bărbat trecut de cincizeci de ani, înalt şi volitiv. Are ochii plânşi şi o mare părere de rău pe faţă. La piept poartă o Icoană cu Maica Domnului cu Pruncul Hristic în braţe.

De ce porţi „idolul” la piept, înrăitule! Nu ştii că Sinoadele voastre v-au interzis?

ICOANA nu este idol, ci Întrupare. Dumnezeu se Arată lumii în chip ce se poate vedea.

Vă închinaţi la lemne şi vopsele?

Materia corpului, dacă Înfăţişează Chipul lui Dumnezeu, aceasta se face „părtaşă la Har” şi punte văzută a celor Nevăzute. În Vechiul Testament se interzicea „înfăţişarea” pentru că nu se Întrupase Hristos şi nu-i ştia nimeni Chipul. După Întruparea Sa Chipul Său văzut poate fi Icoană fără să fie idol. Aşa, Icoana este Trupul Văzut al Chipului Nevăzut. Şi Trupul ce înfăţişează Chipul se face părtaş la Chip şi aşa devine Viu Iconic, adică „Viu prin Chip”. Idolul este „chip confundat cu însăşi materia sa”.

Ne înveţi pe noi, mizerabile! Daţi-i o sută de lovituri peste gură. Şi demonii execută porunca luciferică.

Acum dă jos „idolul” de la piept şi te scutim o vreme de la toate muncile.

Eu, răspunde Sufletul curgându-i sânge din gură, după loviturile primite, mereu mă rugam la Icoana Maicii Domnului, deşi adesea cădeam în păcate grele... Odată mi s-a arătat chiar în realitate, mustrându-mă pentru cele ce fac. Atunci am rugat-o să mă ajute ca, chiar de voi ajunge în iad, să nu mă despart de Icoana sa, pe care o port la gât de copil. Străbunicul meu, preot, a lăsat din neam în neam această Icoană cu Maica Domnului, ca să o poarte primul băiat ce se va naşte. Mie mi-a revenit acest Dar de preţ, pe care nu l-am meritat... Iată că ajuns în iad pentru păcatele mele, făgăduinţa Maicii Domnului rămâne. Odată am mers la un Pustnic şi i-am spus de aceasta, la care mi-a răspuns: „Mare Dar ai primit! Vei face şi în iad, un „colţ de rai”. Este taina păcătoşilor, a celor ce nu deznădăjduiesc şi nu uită totuşi Iubirea lui Dumnezeu. Şi eu mă rog Maicii Domnului să am Icoana sa la pieptul meu, chiar dacă ajung în iad”.

Vă arătăm noi ce „rai” o să faceţi în iad... Şi porunceşte să-i pună pe piept „foc direct din scaunul luciferic”, foc de care se ard şi demonii... Dar miraculos, „focul de iad” parcă se topeşte de Icoană, la care demonii rămân neputincioşi...

Puneţi atunci negreala cea mai de jos. Şi, la fel, nu are nici un efect, parcă străluceşte şi mai tare Chipul Icoanei.

Băgaţi-l la „beci” şi vom vedea ce este de făcut. Beciul este un fel de închisoare de iad, unde ca într-o carceră te chinuieşti permanent.

După o vreme este adus iarăşi la judecată.

Tu singur poţi da Icoana... idolul jos de la piept...

Cum?

Batjocoreşte-o, scuip-o, murdăreşte-o cu spurcăciunile tale...

Asta nu o fac. Sunt un păcătos vrednic de iad, dar mai păstrez o frântură de iubire faţă de Dumnezeu. De aceea şi aici în iad, mă voi Închina şi mă voi ruga.

Mizerabile, crezi că aici îţi mai faci de cap? Vi s-a urcat libertatea... Siliţi-l ca să murdărească „idolul”, cu orice chip!

Şi încep cele mai sofisticate metode de a-l face să batjocorească Icoana. Îl taie în bucăţi, îl amestecă într-un ceaun cu murdării, îi iau murdăriile şi i le aruncă pe Icoană, îi scot limba ca să lingă spurcăciunile, îl silesc să-i curgă scuipatul pe Icoană, îi dau foc, îl îneacă în funingine, fac totul doar, doar, nu se va mai vedea Icoana... Şi nu reuşesc. De fiecare dată Chipul Icoanei tot mai vizibil se arată. Neputincioşi, demonii se opresc şi se tot sfătuiesc, dar nu mai găsesc nici o soluţie.

– Deocamdată, zise Lucifer, îl ţinem izolat, să nu fie văzut de nimeni, până la urmă îi dăm noi de hac...

Şi astfel este dus undeva retras, unde cu adevărat se împlineşte ce i-a spus Pustnicul, un „colţ de rai în iad”. Nădăjduieşte că va veni şi un timp când va fi scos din iad, tocmai pentru că se poate „ruga în iad”. În iad se zice că nu te mai poţi ruga... El, cu Icoana la piept, se poate ruga. Pe pământ, el zilnic aprindea candela la Icoană şi cu toate păcatele sale, se închina şi îşi cerea iertare. Iată că aceste rugăciuni dau rod acum. Icoana este „raiul ce nu se poate distruge nici de iad”.

Apăru şi Moş-Pustnicul. Parcă acum era mai înalt şi mai impunător. Zâmbea uşor, cu o blândeţe cu adevărat de Părinte... Era slab şi uşor adus de spate, albit de vreme, îmbătrânit, dar păstra o privire Vie şi tinerească... Fiind şi praznicul Coborârii Sfântului Duh, parcă Sfântul Duh stătea din plin peste el şi mai ales Strălucea din Icoana pe care o purta braţele sale.

Moş-Pustnicul se aşeză în scaun şi închise ochii şi mulţimea se perinda prin faţa lui. Când săruta Icoana de pe pieptul Pustnicului, îşi spunea „nevoia”...

Am pe mama pe moarte şi mă blesteamă...

Şi răspunsul Pustnicului:

Dacă nu te împaci cu nevasta, în blestem greu vei cădea...

Altul:

Copilul meu nu vorbeşte, nu merge...

– O, câţi prunci nevinovaţi a omorât în pântece soţia ta...

La unii nu le dă nici un răspuns, dar toţi cred că tot ce doresc li se va împlini...

Pe unul dintr-o dată Pustnicul îl opri să sărute Icoana.

Ucigaşule şi îndrăcitule, nu te apropia... zilele îţi sunt şi ţie numărate...

Nu mi se mărită fata şi băiatul, li s-au făcut farmece şi vrăji..., zise altcineva.

– Opriţi păcatul desfrâului şi faceţi pomeni morţilor neamului vostru, să se dezlege moştenirea rea...

Şi Aurel auzi cu îngrozire toate „suferinţele lumii”,

ce se „lăsau” la picioarele Pustnicului şi în faţa Icoanei Dumnezeieşti, din care ieşea Puterea cea alinătoare şi tămăduitoare.

Şi spre sfârşit se apropie şi el să sărute Icoana şi să-şi spună „păsul”... De-abia se mai ţinea pe picioare de oboseală. Bunicul o luă înainte cu un plâns zgomotos...

– Moş-Avva, să se împlinească ce nu am putut eu împlini... Când veni rândul lui, parcă amuţi... Dădu drumul la un oftat adânc, ca după un drum greu şi istovitor... Pustnicul deschise ochii, dar îi închise imediat... Aurel aşteptă mai mult...

– Moş-Avva, iată încă un fiu al tău...

Şi căzu în genunchi şi luă în braţe Icoana Pustnicului... Cei din jur se îngroziră de îndrăznirea tânărului... Dar Pustnicul îl privi lung şi-i puse mâna pe cap... şi iar închise ochii... Aurel sărută Icoana şi mâna Pustnicului. Un plâns de o bucurie cerească îl cuprinse... Îngenunche din nou şi cuprinse cu braţele sale mici şi Icoana şi pe Pustnic...

– Hai copile, termină... îl apostrofă monahul ce stătea de pază.

Aurel cu greu se desprinse din gestul său...

– Moş-Avva, dă-mi Binecuvântarea să-mi aleg viaţa monahicească... Pustnicul deschise iar ochii şi-l pătrunse cu o încruntare severă... şi iar închise ochii...

În sfârşit se termină mulţimea. Aurel aşteptă, ca să ia precis „îngăduinţa” de intrare în mânăstire. Dacă însuşi Moş-Pustnicul îl primea, era sigur de reuşită.

Copile, zise monahul de pază, va trebui să vorbeşti cu Părintele Stareţ... nu-l mai supăra pe Moş-Avva...

Intrarea în Mânăstire

Avva Stareţul era şi el foarte bătrân şi cam bolnav şi nu primea pe nimeni străin. Dar la dorinţa susţinută a lui Aurel de a rămâne în Mânăstire, făcu o excepţie. În Mânăstire se primeau tineri cu greu, considerând că nu au „capacitatea” întreagă de a hotărî această alegere, faţă de care trebuia o discernere serioasă.

Mânăstirea din Munţi nu este prea mare; avea cândva peste o sută de călugări; astăzi are cam pe jumătate. Sunt perioade când se măreşte numărul sau când scade. Cei vârstnici trec la Cele Veşnice şi înlocuitorii vin pe rând. Dintre ei unii nu rămân, ci pleacă după un scurt timp.

Aurel este condus de un Părinte la Preacuviosul, cum îi zic toţi Părintelui Stareţ. E unul dintre cei mai buni, mai gospodari şi totodată duhovnicesc Stareţ din ultima vreme.

De la prima vedere, Preacuviosul îi zise:

Fiule, eşti încă un copil. Noi primim în Mânăstire la vârsta matură, când este mintea întreagă... Facem şi excepţii... Eu însumi am intrat în Mânăstire la doisprezece ani, dar îl aveam aici pe unchiul meu călugăr încercat, ce m-a luat pe seama sa... Pe tine cine să te ia pe garanţie?...

Preacuvioase, vă rog, luaţi-mă dumneavoastră!...

Toţi din jur râseră de „copilăria” lui Aurel...

Îmi ceri prea mult, fiule. Cine ştie ce „viperă” voi creşte... Au fost şi astfel de cazuri. Duhovnicul meu, avva Nil, a luat pe răspunderea sa un tânăr dintr-o familie săracă. Nu după mult timp a fugit şi a devenit un criminal; a murit în puşcărie ca un îndrăcit... Avva Nil toată viaţa se căia: „Doamne, l-ai trimis la mine să-l ajut şi eu nevrednicul n-am făcut totul, sau a fost o ispită de la vrăjmaşul ca să mă facă părtaş cu răul...” Până la moarte avva Nil a plâns neîmpăcat... Aşa, fiule, cine ştie ce zace în tine... Te văd şi mai firav... Mai bine mergi acasă şi mai aşteaptă, să împlineşti vârsta...

Preacuvioase, nu mă lepădaţi!... Şi un plâns deznădăjduit îi răbufni din Piept...

În acest timp, ca o minune, intră tocmai Moş-Pustnicul, ce vroia să-şi ia rămas bun, înainte de reîntoarcerea în Pustie.

Moş-Avva, ce să fac cu acest Copil?..., încercă o scăpare Preacuviosul.

Îl recunosc, e cel care m-a luat în braţe cu Icoană cu tot, ieri... Are ceva inimă băiatul... Primiţi-l!... Fiule, curaj! Unde îţi este Icoana?...

Este la bunicul ce mă aşteaptă afară.

Îţi dau eu o Nouă Icoană, pe care s-o porţi de acum, până va prinde rădăcini în inimă... Şi Moş-Pustnicul scoase din sân o Icoană pe o bucată de lemn, care era mai mult săpată decât pictată.

Este o Icoană zugrăvită de mine în Pustie şi nu ştiam cui s-o dau... se pare că era pentru tine...

Aurel o primi ca pe o „comoară de mult preţ”, o sărută, precum făcu şi cu Mâna Pustnicului, şi apoi o strânse la piept...

Avva al Meu, de-acuma pe vecie

Tu şi Icoana veţi fi sufletul meu

Care acum s-a renăscut din Unire, Cer şi Pământ!...

Ia te uită, copilaşul este poet!... se miră Stareţul. Bine fiule, aşa a vrut Dumnezeu, aşa să fie. Părinte Varsanufie, ia-l sub ascultare şi fii atent la tot ce face...

Din prag, Aurel mai întoarse capul către Moş-Pustnicul.

– Moş-Avva, când te voi mai Întâlni?...

Când va prinde rădăcini Icoana în inima ta... atunci vom mai sta de vorbă...

Afară bunicul îl aştepta plângând. Aurel se aruncă în braţele lui...

Bunicule, de acum sunt al Mânăstirii!... N-am să te uit în veci!...

Bunicul deschise ochii mari şi deodată se lăsă jos în genunchi... Suflă încă o dată adânc şi sufletul său zbură din trup, ca după o „împlinire”...

Bunicule!, se înfricoşă Aurel...

Câţiva oameni se strânseră în jur, veniră şi nişte călugări.

A murit, săracul, a fost slab cu inima... Dumnezeu să-l ierte!...

Aurel buimăcit, nu mai ştia pe ce lume este... Părintele Varsanufie îl duse într-o încăpere şi câteva zile a stat ca în comă... I se spuse că bunicul a fost înmormântat în cimitirul săracilor din Mânăstire. O, ce faţă veselă şi luminoasă avea... toţi se mirau...

Viaţa de Mânăstire

Fratele Aurel, după noul nume, era ucenicul de ascultare al Părintelui Varsanufie, unul dintre călugării şi preoţii cei mai duhovniceşti ai Mânăstirii. Trebuia zilnic să facă în câteva chilii curăţenie şi să-l ajute pe Părintele Paracliser, un călugăr tăcut şi blând.

Părintele Varsanufie era foarte ocupat cu slujbele zilnice; în plus îl ajuta pe Părintele Stareţ, care stătea mai mult la chilie. Părintele Stareţ, deşi bolnav, nu lipsea de la Biserică. Intra în Altar şi stătea cu sfinţenie la toate slujbele de zi şi de noapte, cu o răbdare de mucenic. Regula strictă de a nu lipsi de la Biserică a fost virtutea de căpetenie a Preacuviosului.

„Doamne, te rog, repeta el adesea, ajută-mă ca până la ultima suflare să fiu la Biserica Ta, în care Ţie m-am Închinat din copilărie. Dacă n-ar fi fost Biserica Ta, sufletul meu nu te-ar fi Întâlnit. Tot ce am trăit duhovniceşte a fost din Darurile Bisericii Tale şi în Biserica Ta le-am primit... Şi mereu repeta tuturor din Mânăstire: Fraţilor, ţineţi-vă de Biserică, şi aşa sufletul vostru va fi Viu”.

Aurel îşi însuşi astfel prima treaptă a vieţii de Mănăstire, Biserica. El îşi alese un loc către uşă, mai ferit, după o strană, unde pur şi simplu se ascundea.

De la Biserică mergea repede la chilia sa, o mică încăpere, ce a fost mai înainte o cămară. Nu avea decât un pat, o firidă în care erau câteva Icoane, şi un scăunel mic şi jos, pentru rugăciunea liniştitoare isihastă.

Viaţa sa de Mânăstire luase cu adevărat Chipul Icoanei, de care vorbea Moş-Pustnicul. În Mânăstire, se zice că spunea el, „viaţa este însăşi trăirea Vieţii Chipului Icoanei”.

Cu Părintele Varsanufie se întâlnea seara, mai mult fugitiv, că săracul era aşa de hărţuit, de nu mai avea timp nici să mănânce... Îl sfătuia însă mereu să fie cu precauţie în toate, cu „dreaptă socoteală”, atât la cele ale trupului, cât şi ale sufletului.

Fiule, nu te urca direct pe acoperiş, că poţi aluneca şi muri... Ia-o încet, treaptă cu treaptă şi ai răbdare să „primeşti la timpul potrivit ce-ţi este de folos”. Zic Sfinţii Părinţi că „cei fals râvnitori nu vor ajunge niciodată unde aleargă”. În lume, patimile fac din oameni nişte nebuni şi în Mânăstire râvnirile Duhovniceşti fac de asemeni nişte nebuni pentru Hristos sau nişte „înşelaţi ai diavolului”. În Mânăstire tot secretul este să fii ucenic, adică să primeşti cu toată ascultarea totul şi să înveţi din aceasta totul. Aşa, fiule, fii ucenicul tuturor şi vei „creşte în pământ bun soi de roadă bună”. Caută Taina mereu. Taina care fuge de tine cu cât alergi mai tare după ea şi care ţi se Arată doar când este „plinirea vremii”.

Părintele Varsanufie îi dădu şi cărţi. Patericul, o Culegere Filocalică scrisă de un Părinte de la Muntele Athos. Ce-l miră pe Aurel fu insistenţa Părintelui Varsanufie ca el să înveţe limba greacă, pe care şi el o ştia din cei câţiva ani de şedere la Muntele Athos. Mulţi din Mânăstire au fost

la Muntele Athos, ce se considera „Patria Monahismului Ortodox Creştin”. Se zice că de aici izvorăşte Duhul Monahicesc, ce va dăinui până la sfârşitul veacurilor. Dar Viaţa Monahicească are în fiecare „Regiune şi Ţară” un „specific” al ei. Aşa în Carpaţii noştri specificul este al „Tradiţiei locale Dacice”, cu reminiscenţe primordiale, traduse prin Iconicul cultivat de Duhovnicia Pustnicilor-Păstrătorii acestuia. Sinaiţii, primii călugări ai Sfinţilor Antonie cel Mare şi Pahomie, aveau un „ascetism maxim al trupului”; athoniţii sunt „contemplativii minţii”; Ruşii sunt ai „simţirii inimii” cu precădere; carpatinii au caracterul propriu de un tainic „Comun, de suflet şi trup, de cer şi pământ, de Divin şi creaţie”, tocmai taina Icoanei Întrupării Hristice.

Aşa, Fiule, îl avertiza Avva Varsanufie, să deosebeşti aceste specificuri şi să nu le încurci când vei auzi de ele şi nici să le amesteci. Mulţi se poticnesc în acestea şi fac greşeli distrugătoare.

Timpul trece astfel pe neobservate şi parcă mai rapid. Primul an a fost mai mult o aclimatizare, dar începând cu al doilea an se fac nişte conturări tot mai accentuate.

Dar Aurel aşa de mult se integrase atmosferei de Mânăstire, încât pentru el devenise „Casa” sa. Toţi păreau fraţi şi părinţi din fire. În acest timp, crescu şi ca statură şi se simţea chiar în sine mai matur.

Preocuparea sa era însă trăirea duhovnicească.

Biserica era „locul” unde făcea toate experienţele sale proprii. Slujbele lungi, şederea îndelungată îi dădeau prilej şi îngăduinţă în a pune în Practică cele Învăţate şi auzite. Zbaterile sale de fiecare dată găseau rezolvarea şi devenise o „plăcere” şederea cât mai mult în Biserică, unde tot complexul vieţii lui se desfăşura nestingherit.

Descoperi un fapt esenţial: „Să stai în a sta”. Citise că trebuie să te sileşti să introduci mintea în cămara inimii cu rugăciune, ca să faci unele meditaţii tot de minte... Iconicul Pustnicului îi descoperi o altă modalitate, un alt „Loc”,

„nu în tine şi nici cu tine”, ci „dincolo de tine şi cu acel dincolo”. Stare de Icoană înseamnă „a sta în închinare sfântă”, dar nu cu mintea sau simţirea, sau cu tine însuţi, ci cu „însuşi statul-de-închinare”. Tu să intri în „statul-de-închinare”, să iei „forma” acestuia, ca apa într-un vas şi prin acesta apa nu se amestecă în substanţa vasului, dar devine una cu „forma” vasului. „A-sta-în-forma-de-a-sta-de-închinare”. Mintea, simţirea şi toată fiinţa ta rămân ce sunt, dar iau „forma Iconică de închinare” şi stau în ea, şi orice mişcare a lor trece în formă şi „forma-de-a-sta” rămâne dincolo de mişcare şi nemişcare.

La slujbele lungi, nu mai poţi sta atent cu mintea şi nici cu simţirea; acestea obosite devin agitate şi haotice. Dacă intri însă în „forma-de-închinare-statică”, toate se liniştesc şi se odihnesc. Atenţia să nu fie pe tine (pe mintea sau simţirea ta), ci pe însăşi „statul-de-a-sta-în-statul-de-închinare”. Toate celelalte lasă-le să curgă şi de sunt exterioare nu vor putea intra în tine şi de vor intra, vor lua şi ele „forma-de-a-sta-în-închinare”. Paradoxal, această „suprafixitate” nu se contrariază nici cu mişcarea, nici cu nemişcarea. Aurel nu ştia în ce fel să formuleze descoperirea sa. „Viul” tainic al „statului Iconic de închinare”, deveni trăirea sa continuă. „A sta ca în Icoană”, vasăzică este tot secretul. Nu cumva acest fapt este tocmai afirmaţia Moş-Pustnicului, de „a prinde rădăcini Icoana în inimă” şi aşa să înceapă să crească?... Viaţa noastră este în „mişcarea necontenită a inimii” şi deci tocmai aici trebuie introdus „Chipul Iconic”, ca de aici apoi să „crească pomul” cu roadele sale. Au dreptate deci filocalicii, care susţin rugăciunea în inimă, numai că în „specificul” Moş-Pustnicului, nu inima se face „locul şi forma” rugăciunii şi închinării, ci „însuşi Iconicul-de-închinare se face formă şi loc Iconic de rugăciune”, ca un fel de „Inimă de Duh”, ce se face „vasul inimii obişnuite”.

Aurel ar fi vrut ca Părintele Varsanufie să-l lămurească mai amănunţit asupra acestor probleme, dar chiar l-a respins.

Fiule, eu niciodată nu am făcut „filosofie” pe teme de Duhovnicie... ce faci tu este periculos. Eu am „Ascultat” de Duhovnicul meu şi am făcut ce mi-a spus el cu sfinţenie, fără alte comentarii. Tu ai o înclinaţie spre complicaţii ce nu duc la bine... Ai grijă...

Dar, Avva, citeşte în Filocalie şi ai să vezi că Sfinţii Părinţi tocmai aceasta căutau, taina duhovnicească, fără ca aceasta să fie o „desfiinţare” a tainei, care rămâne fără sfârşit...

Şi Avva Varsanufie îl lăsa mai bine în pace, iar Aurel rămânea cu frământările lui nepotolite.

În Biserică Aurel vedea de acum totul prin „ochii Icoanei”. Sfinţii pictaţi pe pereţi, icoanele din Biserică, toate aveau „Viul Iconic”, ce însemna tocmai „starea-de-a-sta-în-statul-de-închinare-Iconică”.

Ce fel de limbă mai e şi aceasta, îl apostrofa Avva Varsanufie?

Nu ştiu cum să zic altfel, Avva... „Duhul” de care vorbesc Sfinţii Filocalici este „numirea duhovnicească”, dar eu doresc să „numesc” şi „starea de Duh”...

Fiule, cine vrea prea mult pierde şi ce are...

Când sta în Biserică, adesea se lăsa fără voie în valul gândurilor, dar simţea de fiecare dată cum „sfântul de pe peretele apropiat” îl străpungea cu „statul-iconic”... Aşa de dragi îi deveniseră sfinţii de pe pereţi, care stăteau aparent „înţepeniţi”, dar în fond conţineau „Viul Iconic în cel mai aprins Duh”.

Icoana Maicii Domnului cu Pruncul Dumnezeiesc în braţe avea acum cu adevărat taina în deschidere... Maica Domnului pe jumătate cu îndurerarea lumii şi cu altă jumătate cu Bucuria Divină, „stătea Iconic în închinare” faţă de Pruncul Hristic, care de asemenea „stătea în închinare” faţă de Preacurata Sa Mamă şi din această Unire de „Iconic de Închinare” iese un Viu tăcut şi puternic de Duh.

Aurel înţelese că şi el trebuie să facă la fel. Avva Varsanufie îi zice „starea în duh”, el mai pe limbaj obişnuit şi mai puţin duhovnicesc îi zice „starea-în-starea-de-închinare”.

Aurel trăia clipe de exaltare, ceea ce-l cam îngrijora pe Avva Varsanufie, care ştia că „focul de paie” al tinerilor este „distrugător”.

Fiule, ai început să mă îngrijorezi... Trebuie să treci la nişte ascultări corporale mai grele, să-ţi potoleşti o leacă „fumurile” zis duhovniceşti... Sfinţii Părinţi probează duhovnicia cu „truda corpului” şi dacă mai rămâne, înseamnă că este cu adevărat. Vei trece un timp la bucătărie, unde să slujeşti părinţilor şi fraţilor. Nu ai voie să mănânci decât un fel de mâncare, într-o zi doar ciorba şi în altă zi doar felul doi... Cei de la bucătărie, pentru că au treabă permanent, rar pot veni la Biserică, încât rugăciunea ta va fi „lucrând”. Să vedem ce „stat-Iconic” o să mai ai...

Şi Aurel aproape o lună sluji ca ajutor de bucătar. Părintele Varsanufie vorbi cu bucătarul, un călugăr serios, dar cam arţăgos, ca să se poarte cât mai aspru cu Aurel... Şi Aurel chiar din prima zi primi o „chelfăneală” zdravănă, de-l puse pe gânduri… Bucătarul avea pretenţia să se mişte repede, să facă mai multe lucruri deodată, să fie cu ochii în toate părţile… Îl ameninţă chiar cu pedeapsa... Seara nu mai era bun de nimic, cădea frânt. A încercat să mai meargă noaptea la Biserică, dar a adormit şi l-au mai apucat şi nişte dureri în spate… Vroia totuşi să arate că „starea-Iconică” este cu adevărat, indiferent de mişcare... Icoana Pustnicului o avea la piept şi adesea o apăsa cu mâna... fapt ce parcă îi dădea putere...

Ce tot te ţii de piept mă!, observă bucătarul. Ai vreun beteşug?

Aurel nu vroia să ştie şi alţii de Icoană.

În timp ce spăla vasele şi un abur de apă caldă îl învăluia, taina Icoanei i se dezvălui şi în noua lui situaţie... „starea-Iconică” trebuie s-o ai „peste tine şi peste tot ce faci”... Nu te amesteca pe tine şi cele ce faci cu „starea-Iconică”, dar „îmbracă-le” pe toate cu această „suprastare-Iconică”. Toate să rămână ceea ce sunt, să se mişte sau să stea, să ia diferitele lor forme, tu „peste acestea” dă-le „starea-Iconică”. Chiar de este ceva ce te supără şi ţi se pare că este rău, „îmbracă-le în starea-Iconică” şi paradoxal, toate rămân ele însele şi totodată trec în „supraforma-iconică”, în care se „depăşesc şi se odihnesc”. Se pare că lucrurile nu se distrug, pentru că este această „taină de stare-supraformă-Iconică”, ce ţine „memorialul permanentizării”. Când faci o mişcare, ai tendinţa să te „consumi în aceasta”, ce dă oboseala şi uitarea. Tu să faci mişcarea, dar să nu stai în „mişcarea mişcării”, ci să o laşi să se facă, iar tu să te menţii în „starea Iconică dincolo de acestea”.

Să stai fără să te mişti tu în mişcare, ci să se mişte mişcarea pe care tu o faci sau se face! Iată taina!

Şi Aurel se silea să pună în practică noua sa descoperire. Avva Varsanufie se miră de „pătrunderile” lui, dar nu-i plăcea exprimarea, ce părea cam „tehnicistă”...

Fiule, în duhovnicie nu se vorbeşte oricum, ci cu Duh de taină, care îţi dă trăirea de taină.

Spune-mi, Avva, cum să le numesc altfel...

Fiule, ai o înclinare mai mult spre „filosofie”...

Eu, Avva, nu vreau vorbărie, ci practică... Practica devine într-un fel o „ştiinţă”, dar care să nu cadă în „autocunoaştere prin propriile capacităţi”, ci să „primească de la Duhul” această cunoaştere.

Se pare că generaţiile care vin vor fi din ce în ce mai complicate, tocmai pentru că „amestecă şi despart propria cunoaştere cu cea de Duh”. Observ că tineretul de astăzi este foarte complicat sufleteşte...

Cu greu a trecut totuşi şi ascultarea de la Bucătărie. Într-un fel i-a făcut bine, că se simte mai vioi trupeşte. Acum înţelege de ce Sfinţii Părinţi indică în Mânăstire îmbinarea muncii trupeşti cu nevoinţa sufletului. De acum el însuşi caută adesea câte o ascultare mai grea cu trupul, ca să fie în acelaşi pas cu sufletul. Avva Varsanufie îi mări numărul de metanii de la chilie. Tânărul, ca şi bătrânul monah, care nu mai face metanii pierde jumătate din viaţa duhovnicească. Sunt bătrâni în Mânăstire care fac metanii şezând, aplecând corpul, sau care fac mii de închinăciuni. Toţi spun că le menţin tocmai „vioiciunea” duhovnicească.

Aurel tot mai mult se adânceşte în practica „stării-Iconice”. Şi Stând şi lucrând, este aceeaşi „stare”. Avea însă mai multe nelămuriri... De la o vreme au început şi nişte „tulburări” neştiute până acum. Avva Varsanufie spune că el mai bine se smereşte... doar Moş-Pustnicul poate să-i dea răspunsurile adevărate.

Lasă-mă să mă duc până la Moş-Pustnicul, avva...

Când te va „chema”, doar atunci vei ajunge la el...

Dar Aurel dorea neapărat o „întrevedere” cu Moş-Pustnicul.

Aşa într-o dimineaţă, scrise doar câteva rânduri avvei Varsanufie şi fugi de capul lui la Moş-Pustnicul. Nu ştia drumul, dar avea încredinţarea că îl va găsi... Avva Varsanufie, seara când se întoarse de la Biserică, primi vestea cu înfricoşare... Dacă se va rătăci şi va muri printre stânci... poate vreun „duh rău” îndeosebi îl va pândi, să-l oprească de la viaţa duhovnicească... O, Doamne! Ce necazuri îţi produc fiii... Trebuia să facă ceva... Luă hotărârea ca el însuşi să pornească în urma lui, chiar acum noaptea... Doamne, nu-l lăsa!... Vremea era puţin ploioasă şi rece... Unde va dormi bietul Aurel, dacă se rătăceşte?... Oare aici se sfârşeşte totul?... Cine l-a pus pe el să-şi asume răspunderea... trebuia dat la alt duhovnic...

Câteva clipe de Pustnicie

De-abia se crăpă de ziuă şi avva Varsanufie ajunse

la Peştera Pustnicului. Aurel nu sosise... O deznădejde neîmpăcată îl cuprinse şi începu să plângă ca un copil... Moş-Pustnicul nu pricepea nimic, aştepta să-i vorbească...

Aurel copilul a fugit să te caute şi se vede că s-a rătăcit sau a murit... Doamne, ce osândă pe sufletul meu!... Şi îi povesti totul despre viaţa de Mânăstire a bietului băiat...

Nu te speria, Varsanufie, tinerii fac totdeauna câte o boacănă... Să sperăm că va ieşi cu bine... Copilul are nişte ieşiri de moştenire, ce-l şi ajută, dar şi-l împiedică...

Nu peste mult timp apăru însă şi Aurel, răvăşit, zgâriat, dar vesel şi entuziasmat... Se repezi la picioarele Pustnicului... şi rămase ca nemişcat...

– Moş-Avva voi sta o veşnicie în „stare de închinare”, la picioarele tale!...

Avva Varsanufie oftă uşurat şi mulţumi lui Dumnezeu. Iubirea sa duhovnicească iertă totul.

Pustnicul îl ridică.

Fiule, ne pui la încurcături... Să nu mai faci lucruri necugetate...

Iertaţi-mă!... De abia acum îmi simt greşeala din plin...

Cum ai ajuns totuşi? întrebă Avva Varsanufie...

M-am întâlnit undeva cu un ţăran ce mergea spre satul său... el mi-a explicat amănunţit...

A fost Mâna lui Dumnezeu cu adevărat!...

Moş-Avva, se aruncă din nou Aurel la picioarele Pustnicului, nu mă mai lepăda... că într-adevăr voi muri...

Deocamdată, fiule, rămâi aici puţin timp şi vei face ce trebuie în continuare... Avva Varsanufie, întoarce-te la Mânăstire şi fii liniştit... Aurel ştie drumul, nu mai este în pericol...

După amiază, Moş-Pustnicul veni la Aurel, ce stătea în mica încăpere a Peşterii.

Ce te doare, Fiule?...

Avva Varsanufie s-a speriat de mine că fac prea multă „mistică a Icoanei”... Şi eu am început să mă tem...

În Mânăstire nu este voie să faci „mistică”, ci să faci „ascultare”. Mulţi minimalizează „taina ascultării”, care este o „trăire duhovnicească” tot aşa de adâncă.

Eu, Moş-Avva, am încercat să le Unesc, ce înseamnă tocmai „taina Icoanei” de care vorbeşti şi sfinţia ta...

Pe majoritatea „ascultarea îi consumă”, că se fac „una cu mişcarea” ascultării, ce-i scoate din zisa interiorizare-adunare în sine, ce ar fi duhovnicia... Se tot vorbeşte de „exterior (trupesc) şi interior (sufletesc)” şi majoritatea fac „luptă” între cele două... Eu am căutat o modalitate, în care „exteriorul şi interiorul” să „nu fie în ele însele”, ci să treacă în Iconicul „peste ele, dincolo şi fără contrariere”...

Şi cum faci?...

Taina Icoanei ce mi-ai dat-o mi-a descoperit într-o seară de priveghere acest fapt... Încercam să stau atent, dar mintea mi-era obosită şi inima la fel... îmi venea să mă duc să mă culc... Dau cu mâna de Icoana de la piept şi dintr-o dată mă cuprinse un Duh de linişte nemaiîntâlnit... Am înţeles că Duhul Icoanei este să „stai ca în Icoană”, adică „stare-de-închinare”, dar nu cu mintea şi simţirea, ci cu „însăşi starea-de-închinare”. Este a „sta-în-a-sta-de-închinare”. Aşa, pentru mine „starea-de-stat-în-închinare” a devenit însăşi rugăciunea şi însuşi Duhul, de care vorbesc filocalicii... Fac şi metanii şi închinăciuni, dar „starea-de-stat-de-închinare-Iconică” este pentru mine petrecerea permanentă, mai ales la slujbele Bisericii şi în ascultările trupeşti...

Fiule, îmi aminteşti de ce mi s-a întâmplat şi mie la Muntele Athos. Doream să învăţ „rugăciunea minţii în inimă” şi am fost trimis la un Sihastru tăcut şi aspru, de care fugeau toţi. Eu m-am dus la el; nici nu mi-a răspuns, dar m-am aşezat lângă el, care stătea ziua şi noaptea în rugăciunea sa... Spre seară a mâncat ceva şi curios, mi-a dat şi mie, dar nu mi-a zis nimic... După mai mult de o săptămână, Sihastrul, peste aşteptări, îmi grăi:

Cum poţi să stai aşa de mult timp în această stare? Eu am câştigat-o după o nevoinţă de ani... Şi eu i-am răspuns:

„Stau-în-a-sta”, aşa cum am învăţat de la Moş-Avva al meu... „A-sta-în-a-sta-de-închinare” este „condiţia” esenţială şi prin aceasta poţi „sta dincolo şi de mişcare şi de nemişcare”...

Şi nu zici nimic cu mintea?

Însuşi statul-în-închinare” este „rugăciunea” mea. Mintea şi simţirea şi toate le las să curgă şi eu „stau dincolo de ele”, dar nu despărţit de ele.

Care este „Prezenţa lui Dumnezeu” la tine?

„A-sta-în-închinare” este Chipul lui Dumnezeu Fiul şi eu fac Prezenţa Chipului lui Hristos. Dacă şi eu fac „stare-de-închinare”, fac „Asemănare de Chip de filiaţie”, care este „Pecetea Suflării” lui Dumnezeu când l-a creat pe om-Adam şi pe care Dumnezeu o pune la toate sufletele oamenilor. Unii o numesc „Duhul Divin” pe care Dumnezeu Îl Suflă în om şi-l face „deosebit” de celelalte făpturi. Aşa, în acest Duh este Întâlnirea cu Dumnezeu şi Vorbirea cu El şi din acest Duh ies toate virtuţile şi tot binele. Duhul are o „Forţă Vie” şi anume Harul-Lumina Dumnezeiască, în care se face toată duhovnicia. Moş-Avva din ţara mea, zice că acest Duh este mai întâi „Chipul de Filiaţie”, că prin „Fiul-Cuvântul toate s-au făcut”. De aceea noi trebuie să ne „Unim cu Hristos” şi apoi să urcăm la Tatăl şi să se coboare peste noi Sfântul Duh. Botezul creştinesc este „recăpătarea Chipului Fiului” pe care totodată îl pecetluieşte Sfântul Duh, că unde este Chipul Fiului, acolo este şi Chipul Duhului. Moş-Avva al meu „deosebeşte” din „Suflarea lui Dumnezeu” Chipul Fiului de al Duhului, deşi sunt deodată şi în egalitate şi niciodată în lipsă. Chipul de Filiaţie este „condiţia de creaţie”, „prin care toate s-au făcut”, cum zice evanghelistul Ioan. Fără Hristos-Fiul nu poţi avea pe Duhul. Aşa eu „stau-în-starea-de-închinare” prin care „actualizez” Chipul de Filiaţie, ce se face Prezenţa lui Hristos şi „stau” în această Prezenţă, care mă „pătrunde cu Duhul” ei.

Ia te uită! Eşti teolog vasăzică!?, zise Sihastrul... La ce ai venit la mine?...

Ca să învăţ şi modalitatea de aici, a „rugăciunii cu mintea în inimă”, care după puţinele mele priceperi, este în realitate acelaşi fapt, dar într-o altă „manieră”... În rugăciunea cu mintea, trebuie să faci mai întâi unirea cu simţirea inimii şi ambele să le „închini lui Hristos în Duhul” ce sălăşluieşte în inimă-centrul fiinţei noastre. Aici în inimă ai „nevoie” de Harul Duhului, ce să „aducă” pe Hristos în inimă. „Numele lui Hristos” aduce Harul şi în Har se Arată apoi Hristos. Deci din câte am înţeles, în rugăciunea minţii, important este Numele-memoria lui Hristos, care apoi prin Har va descoperi şi Chipul lui Hristos. În modalitatea „rugăciunii Iconice”, aşa cum o practic eu, se trece direct la Chipul lui Hristos, la „Chipul de filiaţie”, ce este „starea de închinare în sine”. După cum Numele lui Hristos este „Ceva” din Hristos, aşa şi „starea-de-închinare” este „Ceva din Chipul lui Hristos”. Numele aduce Harul Duhului, care apoi aduce „filiaţia” şi Harul se face „condiţia” filiaţiei. „Starea-de-închinare” aduce direct „actualizarea Chipului de filiaţie” şi însăşi „filiaţia este condiţia de filiaţie”, prin care totodată vine şi Harul Duhului. În Iconic, chipul Lui Hristos este pe „prim plan”, şi prin Chipul lui Hristos vine Duhul; în maniera cealaltă, Duhul este pe prim plan şi prin Harul Duhului vine Chipul lui Hristos. Este de fapt acelaşi fapt, dar în altă perspectivă.

– Dar în rugăciunea minţii se face „curăţirea de patimi” totodată, apostrofă Sihastrul, că se face „în tine”, nu „peste tine” ca în Iconicul tău...

Într-adevăr, introducând „în fiinţa ta” Duhovnicia, tot „procesul” este cu „elementele” fiinţei tale sufleteşti şi trupeşti, care se fac „active”, ca apoi să se „odihnească”. În maniera Iconică, „procesul activ” nu este în fiinţa ta şi cu elementele acesteia, ci cu „supraelementele” Chipului Iconic de filiaţie „dincolo” de fiinţa ta. „Elementele-componentele” fiinţei tale se „Îmbracă” în Iconic, în „starea-de-chip-de-filiaţie-de-închinare” şi acest „Chip Iconic” se va răsfrânge peste componentele fiinţei, care se vor „trezi” la „Memoriile de filiaţie” ce vor face „curăţirea”. În Iconic, se „mută Locul”, în rest este acelaşi fapt. Într-o modalitate se face însăşi „fiinţa ta” ca „templu”, ce prin Harul Duhului aduce pe Dumnezeu şi în cealaltă manieră, Chipul Iconic este „dincolo de fiinţa ta”, în care te „Îmbraci cu Haina de nuntă Hristică”, prin care participi la „Cina cea de Taină”.

– Dar „starea-de-închinare” poate fi şi ca „închinare la idoli” sau la cel rău...

– Diavolul nu poate face „închinare”, dar paradoxal, cere de la ceilalţi să i se închine... De aceea Iconicul nu este o „închinare anonimă”, ci o „Anume-Închinare-de-Filiaţie, Chipul lui Hristos”. Numele şi Crucea lui Hristos sunt „identificarea” Chipului Său. În Iconic, identificarea este însuşi „Chipul de Icoană”, din care apoi ies Numele şi Crucea.

Dar icoana fără nume, nu mai este icoană, că în Nume este Chipul Icoanei, apostrofă Sihastrul.

Modalitatea Iconică de care vorbesc eu, este şi ca o „Taină a unui Chip Iconic în sine”, ce înseamnă „Chipul de Întrupare al lui Hristos”. Din „Trupul lui Hristos” iese Numele. La Buna Vestire, îngerul Gavriil întâi îi spune de Întruparea Fiului şi apoi îi dă şi Numele... Se povesteşte că un Pustnic purta la gât permanent o Icoană cu Chipul Maicii Domnului cu Hristos în braţe. Diavolul căuta cu orice chip să-l înşele. Odată i se arată în „chipul lui Hristos”, luminos şi strălucitor şi el scoate Icoana de sub cămaşă, o sărută, vrea să se „închine”, dar dispăruse totul... Chipul Icoanei a risipit înşelarea... De aceea într-o tradiţie a ţării mele este şi această „credinţă a unui Chip Iconic în sine”. Aceasta este baza rugăciunii Iconice, pe care o fac eu.

Şi am rămas cu Sihastrul aproape un an, în care eu practicam rugăciunea minţii şi el practica „rugăciunea Iconică”. Sihastrul era adesea aspru, mă ocăra fără milă... dar am învăţat multe... şi îi sunt recunoscător, ca unui „Povăţuitor” iscusit.

**

Fiule, va trebui să te reîntorci la Mânăstire şi să aştepţi „plinirea vremii”. Viaţa Duhovnicească are totuşi nişte „trepte”, pe care nu le poţi sări.…Trebuie să le parcurgi pe toate...

Şi acum să te odihneşti puţin şi vom mai vorbi...

A doua zi de dimineaţă Aurel se uită mai atent la cadrul unde stătea Pustnicul... O, ce minunăţie!... O linişte adâncă, o privelişte de stânci cu verdeaţă permanentă de pini... un cer care parcă se lăsa sprijinit pe vârfuri de piatră...

Moş-Avva se sculase de mult şi făcea rugăciunea sa obişnuită... O făcea afară, că era cald şi vreme însorită...

Se apropie şi el tăcut şi se aşeză în genunchi alături... Nu se ştie cât timp a trecut, dar soarele se ridicase aproape de amiază... Moş-Avva se ridică şi aduse Icoana cu Maica Domnului din peşteră.

Fiule, să facem acum „imnul Icoanei de Întrupare”, ce este Icoana Maicii Domnului. În pustnicie viaţa este un Ritual Iconic. Dimineaţa este „Ritualul Liturgic cosmic”; spre prânz este „ritualul Icoanei de Întrupare” şi spre seară este „ritualul Unirii cerului cu pământul” şi noaptea este „ritualul odihnei-Împărăţiei Duhului”. Pustnicul trebuie să facă permanent tot acest complex ritualic, altfel nu se va Uni niciodată cu Chipul Duhovnicesc.

Şi Moş-Avva îngenunche în faţa Icoanei şi începu o adevărată cântare de taină, ce-l pătrunse pe Aurel până în măduva oaselor...

În Cer şi pe Pământ

Este un CHIP de TAINĂ,

Cel care UNEŞTE CHIPUL Nevăzut

Cu Chipul de Făptură

Ce „peste măsură”

Le Îmbracă pe amândouă

Şi le „face TRUP-ICOANĂ”,

Căruia şi noi ne Închinăm:

Bucură-Te ICOANĂ,

INIMĂ în Rugăciune,

Feciorelnică de-a pururi,

Chipul MAICII DOMNULUI!

NEVĂZUTUL Vine să se ARATE

Şi în ce zugrăvire se poate?

NECUPRINSUL nu încape

Decât în CHIPUL de ICOANĂ

În care „hotarul” se sfarmă

Punte peste netrecutul abis...

DUMNEZEU în ale Lumii Braţe

Făcut şi PRUNC de Creaţie.

Bucură-Te, Taina Zidirii,

UŞA Deschisă de Însuşi DUMNEZEU

„Peste marginile” FIRII.

Bucură-Te, Începutul

Din FIUL CREATOR Purces,

Chipul Ce va Zămisli pe SOARE,

Ce din Apă Răsare

Şi prin DUHUL SFÂNT.

Bucură-Te ICOANĂ,

INIMĂ în Rugăciune,

Feciorelnică de-a pururi,

Chipul MAICII DOMNULUI!

Nu este decât un singur IZVOR,

IUBIREA;

Şi nu este decât un CHIP al IUBIRII,

NAŞTEREA,

În NUME de TAINĂ,

DUMNEZEIASCA TREIME,

TATĂL, FIUL şi SF. DUH în UNIME.

Şi aceasta în Lume se Descoperă

Prin FIUL care IA din PIEPTUL Său

„Ceva” de Mare TAINĂ

Şi Întinde Mâna şi spune

Un CUVÂNT

Şi, iată, se Arată

LUMINA!

Singura care poate

„CHIPUL” Lui DUMNEZEU

Să Poarte.

LUMINA FECIOARA-MAMĂ

Are în Sine pe FIUL DUMNEZEIESC,

Deodată Cer şi Pământesc

Într-un PREASFÂNT NUME,

MARE cât o Lume,

CHIPUL Lui DUMNEZEU Cuprins

Şi într-un „Chip de micime”;

CHIPUL de ICOANĂ,

De Îngenunchiere şi Rugăciune.

Bucură-Te, Primul

GLAS din DUMNEZEU,

Prima ŞOAPTĂ a FIULUI Său

Din care Se Naşte

Încă un Nume Sfânt,

„ICOANA de Pământ”.

Bucură-Te MAMĂ,

DUMNEZEIESC CUVÂNT

Ce Se „Face Lume”.

Bucură-Te ICOANĂ,

INIMĂ în Rugăciune,

Feciorelnică de-a pururi,

Chipul MAICII DOMNULUI!

Nu este „tăcere” în Absolut,

Este neîncetat CUVÂNT,

FIUL care ROSTEŞTE

Pe TATĂL din care s-a NĂSCUT.

Şi în Creaţie de asemeni,

E o veşnică Rostire,

DUMNEZEU şi Făptură în IUBIRE.

CHIP de ICOANĂ,

INIMA cu Bătaia de TAINĂ

Ce mereu Reaminteşte

OBÂRŞIA Eternă de VIAŢĂ.

Aceasta este Rugăciunea,

NAŞTEREA de TAINĂ,

Chipul Veşnic de ICOANĂ;

SACRUL care este Pururi

Cu al Său ANUME CHIP,

Căruia se-NCHINĂ totul.

Bucură-Te, Templul

Dintre „Două Veşnicii”,

Cu ALTAR în care Însuşi

DUMNEZEU Vine să STEA;

Bucură-Te şi al Făpturii

POM cu Floarea VIEŢII,

Din care Se va Naşte Însuşi

FIUL Cel DUMNEZEIESC

Şi în Chipul Pământesc,

Bucură-Te ICOANĂ,

INIMĂ în Rugăciune,

Feciorelnică de-a pururi,

Chipul MAICII DOMNULUI!

Iată Taina VIEŢII Lumii;

FIUL Cel DIVIN ce VINE

Să se „Facă TRUP”.

Şi aceasta se-mplineşte

De-o Minune,

CHIPUL de ICOANĂ-MAMĂ

Cu DIVINUL PRUNC În Braţe,

INIMĂ de DUMNEZEU

Care Bate deodată

Cu o Inimă-Făptură,

Şoaptă-n Rugăciune.

Fă şi-n mine ca ROSTIREA

ÎNCHINĂRII ne-ncetate,

Să Şoptească GRAI de TAINĂ,

Ca şi-n mine în ICOANĂ

Inima să se Prefacă,

Şi pe SCARA care Leagă

Cerul şi Pământul

Să mă URC la DUMNEZEU.

Bucură-Te, Puntea

Peste „Două Tărâmuri”,

Pe care Trece Însuşi DUMNEZEU

Să Se ARATE,

Şi de asemeni Făptura

Îşi „Trece măsura”,

Să „Intre Dincolo”.

Bucură-Te, ÎNFĂŢIŞAREA

Deodată a celor Două Lumi,

DIVIN şi Creaţie.

Bucură-Te ICOANĂ,

INIMĂ în Rugăciune,

Feciorelnică de-a pururi,

Chipul MAICII DOMNULUI!

O, TAINĂ de ICOANĂ,

CHIPUL Tău este INIMA,

Două IUBIRI ÎNTÂLNITE,

Două Glasuri Şoptite,

FIUL DUMNEZEIESC în Naştere

Şi Făptura în Zidire,

De nespusă Grăire,

Care Bate fără Încetare

Şi se ASCULTĂ de Fiecare

În uimită Cântare.

O, ICOANĂ a Lumii,

Tu, MAICA FIULUI DUMNEZEIESC,

Eşti Începutul Zidirii

Şi Sfârşitul ÎMPLINIRII,

UŞĂ şi Punte,

Scară şi ALTAR,

De Făptură şi HAR,

Biserica LITURGHIEI

Şi Prescura EUHARISTIEI.

Bucură-Te, o, ICOANĂ,

În CUVÂNT de INIMĂ,

Care poate „peste sine”,

Cu adâncă-nchinăciune

Să ROSTEASCĂ SFÂNTUL NUME.

Bucură-Te, Cea ALEASĂ,

MAMA Cea ÎMPĂRĂTEASĂ,

Bucură-Te ICOANĂ,

INIMĂ în Rugăciune,

Feciorelnică de-a pururi,

Chipul MAICII DOMNULUI!

Are şi Creaţia un CHIP

Care nu se clinteşte de păcat;

Are şi Făptura o INIMĂ

Ce nu cade din IUBIRE.

Este CHIPUL de ICOANĂ,

Feciorelnică de-a pururi,

CHIPUL MAICII DOMNULUI,

Căruia şi noi ne plecăm.

O, CHIP de Mare TAINĂ,

CHIP de ICOANĂ,

Însuşi FIUL DUMNEZEIESC îţi Cântă

Laudă neîntreruptă,

Că-ţi faci INIMA ALTAR

Peste care şi în HAR,

DUHUL SFÂNT Coboară,

Şi Însuşi TATĂL.

Bucură-Te, LUMINA

Dintre Două Lumi,

DUMNEZEU şi Făptură,

Ce în TAINĂ îşi VORBESC,

Grai ce poate fi-nţeles

În al INIMII CUVÂNT,

Care are şi DUH SFÂNT.

Bucură-Te Rugăciune,

ÎNTRUPAREA în ICOANĂ,

„Trup şi DUH şi NUME”.

Bucură-Te ICOANĂ,

INIMĂ în Rugăciune,

Feciorelnică de-a pururi,

Chipul MAICII DOMNULUI!

Iată, toţi Venim

Să ne ÎNCHINĂM smeriţi,

La Înfricoşatul CHIP

De ICOANĂ,

Unde pot VORBI Împreună

Şi DIVINUL şi Făptură.

Şi cu încă o Cinstire,

Ţie, MAICII DOMNULUI,

Îți aducem Plecăciune,

Că în Braţe Veşnic PORŢI

PRUNC DUMNEZEIESC ce VINE

Cu IUBIRE şi în Lume.

Bucură-Te ICOANĂ,

INIMĂ în Rugăciune,

Feciorelnică de-a pururi,

Chipul MAICII DOMNULUI!

***

Fiind primitor de oaspeţi, Moş-Pustnicul făcu o excepţie şi aşeză „masa pustnicească” imediat după amiază. De data aceasta făcu zisa „ciorbă pustnicească”, din „pâinea pustnicească” zdrobită în apă uşor fierbinte, cu adaus de verdeţuri şi câţiva sâmburi de nucă măcinaţi, în loc de ulei. Aurel ştia de la avva Varsanufie de „pâinea pustnicească” tradiţională vieţii pustniceşti, baza mâncării. Grâu zdrobit între două pietre scobite sau într-un lemn de asemenea scobit, se umezea şi se făcea o cocă tare şi se lăsa la dospit cel puţin zece ore şi apoi se mânca toată imediat, ori se întindea în strat subţire şi se usca, ca nişte pesmeţi. Se mânca goală sau cu verdeţuri ce creşteau în jur, îndeosebi cu urzici, „verdeaţa pustnicului”. Este o vorbă, ca acolo

să-ţi faci peştera, unde sunt apă şi urzici. Pâinea pustnicească, urzicile şi apa sunt mâncarea pustnicului, care va putea trăi astfel şi peste o sută de ani. Se mai pot adăuga şi altele, ca bureţii, dar baza sunt cele menţionate. Unii au încercat să mănânce pâine coaptă făcută pesmeţi, adusă de la Mânăstire, şi s-au îmbolnăvit... „cea necoaptă pustnicească” are tot „Viul”.

Pustnicul, fiule, nu poate sta în pustie dacă nu trăieşte „mediul pustiei”... dacă mănânci „fierturi”, ai un miros „nepotrivit” cu cele din jur. Îmi arăta Moş-Avva al meu cum într-o zi de sărbătoare când am făcut şi noi „o fiertură” (să ne mai îndulcim stomacul, cum zicea el), „păianjenii” care până atunci stăteau liniştiţi când mâncam deodată tăbărau în castroanele noastre agitaţi... Se zice că unii pustnici au murit otrăviţi de păianjeni, datorită mâncării fierte... La fel cu şerpii, care nu muşcă de mănânci „nefiert”.

Moş-Pustnicul meu a vrut şi în Mânăstirea din Vale să introducă o „mîncare mai nefiartă” şi doar în sărbători şi ceva mîncăruri gătite... Dar pe considerentul că vine şi lume străină, că sunt munci fizice mai grele, a rămas tot bucătăria obişnuită...

Tu cum o duci, fiule, cu mâncarea în Mânăstire?... Se ştie că monahul este mai „întâi mâncare şi apoi rugăciune”. Omul a căzut în păcat „prin mâncare” şi toate „patimile” sunt hrănite de mâncare. Unii fac paradă de rugăciune, ce practic se dovedeşte slabă... După „mâncarea sa” vezi caracterul omului, zice un proverb.

„Chipul Pâinii” este „chipul duhovnicesc” al mâncării. Postul iniţial creştin era cu „pâine şi apă” şi primii pustnici ţineau cu sfinţenie acest fapt. Cum zicea Moş-Avva al meu, „chipul Pâinii” este „Iconicul mâncării”. Sfântul Antonie cel Mare a trăit peste o sută de ani cu „grâu zdrobit, muiat şi uscat la soare”, ce este de fapt „pâinea pustnicească”. Când s-au înmulţit călugării şi s-au făcut bucătării, duhovnicia a scăzut mult. „Focul fierturilor aprinde focul patimilor”, este o vorbă veche călugărească. Pâinea pustnicească este şi pentru cei slabi şi bolnavi, şi chiar îi tămăduieşte pe mulţi. Se face chiar un fel de „lapte de pâine pustnicească” pentru cei debili, dizolvându-se în apă pâinea pustnicească zdrobită, până se face ca laptele şi se bea acesta încet şi câte puţin. Eu însumi am tratat pe un pustnic bolnav, care nu mai putea mânca nimic, şi cu acest „lapte” l-am pus pe picioare.

Un călugăr din Mânăstire când mă vedea că mănânc mai mult pâine şi nefiert, îmi zicea:

– „Nu-ţi pune nădejdea în mâncare, ci în Dumnezeu...” şi eu nu ştiam ce să-i răspund...

„Mâncarea Iconică” aşa cum o numim noi, nu este o „scădere a credinţei”, ci o „smerenie a închinării”. Mulţi consideră „credinţa” total gratuită, dar se ştie că orice „credinţă fără fapte este moartă”. Credinţa fără un „suport” este ca în „gol”, fapt neglijat de majoritatea. Trebuie să ai un „obiect al credinţei”, ce în cazul nostru este „chipul Iconic al pâinii”... Toţi sfinţii se fereau de „credinţa directă” (ca mândrie), şi o „legau” de apă sau ulei sfinţit, sau alte modalităţi.

Noi trebuie să ne „plecăm credinţa” în „închinarea unui Chip al credinţei”, ce pentru cazul nostru este „chipul Iconic al pâinii”.

Toată Duhovnicia noastră trebuie să fie „Chipul Iconic al credinţei”, ce se transpune „faptic”, nu doar închipuit...

****

A doua zi, Aurel se pregăti de revenirea în Mânăstire. Moş-Avva îi mai spuse încă multe despre „viaţa duhovnicească”.

Ai grijă, fiule, când faci „starea-în-starea-Iconică”, să nu faci cu efort de minte... De aceea să faci şi un „anume gest-poziţie” al capului, al unei mâini, chiar cu întregul corp. Mintea te fură să stai în ea... să „stai în alt loc”, în „afara minţii”, este tot secretul. „Starea-de-închinare” să fie însăşi mintea şi atenţia, dar nu cu atenţia minţii, ci cu „atenţia gestului Iconic”. În aplecarea capului, în ţinerea mâinii la piept, etc... să fie atenţia, prin însăşi aceste „stări Iconice”. „Stai-în-atenţia-stării-Iconice” şi aşa ai o stare adevărată. Te vei întreba, unde este „vorbirea cu Dumnezeu”? În „gestul Iconic” se face „condiţia vorbirii”, pe care nu trebuie tu s-o forţezi, că începe un „activ propriu” pătimaş. În practica Iconică, nu tu trebuie să faci „activul duhovnicesc”, ci „însuşi activul Iconic” să se facă în el însuşi, şi din acesta apoi să te împărtăşeşti şi tu... Mare atenţie la această deosebire... Tu trebuie să „stai în Viul Iconic”, cum zic filocalicii, în Duhul, şi el să-ţi dea „vorbirea cea de taină”. Cu cât stai mai mult în „Viul Iconic”, Taina Vorbirii cu Dumnezeu începe să se descopere... În Iconic se face întâi „Închinarea” şi apoi „Vorbirea”. A „trăi taina Închinării” este viaţa practicii Iconice, a tradiţiei noastre.

Şi când să mai vin, Moş-Avva, să mai stau şi eu în pustnicie, să învăţ tainele ei?...

După ce vei primi chipul călugăresc, vei mai putea veni... Până atunci ai răbdare şi fii serios cu viaţa de Mânăstire, care are „valoarea” ei.

Şi Moş-Pustnicul îl binecuvântă. Aurel cu părere de rău porni spre Mânăstire. Duhul pustniciei însă i-a intrat în adâncuri şi nădăjduieşte că va veni şi vremea acesteia.

În Mânăstire avva Varsanufie îl aştepta grijuliu. Intrase o frică în el, ca Aurel să nu păţească ceva rău...

Marea zi a călugăriei,

hirotonia şi plecarea la Muntele Athos

Vremea a trecut repede şi Aurel împlini douăzeci de ani. Crescu şi trupeşte şi sufleteşte. Firavul nepoţel al bunicului se făcu un tânăr vioi şi plin de viaţă.

Bătrânul Stareţ se duse şi el către Domnul şi un altul îi luă locul; era considerat tot aşa de duhovnicesc şi totodată gospodar. În Mânăstire fără o „ordine gospodărească”, lucrurile nu vor merge bine... trupul şi sufletul trebuie să fie în „armonie”.

Noul Stareţ dorea să fie câţi mai mulţi călugări din care să se aleagă cei mai „duhovniceşti”.

Ca ceva de taină, momentul călugăriei sale este tot de marele Praznic al Rusaliilor, al Pogorârii SFÂNTULUI DUH ca şi ziua intrării sale în Mânăstire. Avva Varsanufie îi rămase părintele duhovnicesc. Noul nume îi este de acum Arsenie, aşa cum a crezut de cuviinţă Preacuviosul Stareţ.

Odată cu chipul călugăresc, tânărul Arsenie căpătă o conştiinţă şi mai adâncă asupra tainei vieţii duhovniceşti. Dar totodată îşi dădu seama şi de „greutăţile” ce trebuiesc parcurse, adesea cu încercări dureroase.

După câteva zile, soseşte în Mânăstire şi Preasfinţitul Episcop, care nu mai venise de mult. Era momentul ca să mai facă o hirotonie pentru că preoţii erau puţini şi bătrâni.

Este propus chiar proaspătul monah Arsenie.

Fă ascultare, fiule, îl sfătui avva Varsanufie. Se vede că aşa este voia Domnului.

Şi vrând-nevrând, se făcu şi aceasta.

Episcopul, şi el destul de vârstnic, a fost la început călugăr în această Mânăstire. Iubea mult chipul monahal şi se bucura de tinerii care prin Darul Domnului alegeau „calea de taină” a monahismului.

Îi plăcu de Arsenie că era deschis şi larg la minte.

Tocmai acum se mai întâmplă şi un fapt neaşteptat: un stareţ de la Muntele Athos vizită mânăstirile Moldovei şi trecea prin Ardeal, ca să coboare în Muntenia, şi prin Bulgaria apoi să se reîntoarcă în Grecia. Arsenie, care învăţase de la avva Varsanufie oleacă de greacă, făcu pe translatorul. Episcopul, încântat de Arsenie, propuse stareţului ca să meargă şi el la Muntele Athos. Aşa era obiceiul, ca din fiecare generaţie să fie şi din aceia care au „trecut prin patria monahismului”.

Tânărul Arsenie, copleşit de toate acestea, se lăsă în „voia Domnului”. Trimise repede pe un frate care ştia Peştera Pustnicului să ia „blagoslovenie”. Moş-Pustnicul îi transmise: „mergi că este deschidere de Sus, dar să nu întârzii mai mult de trei ani”.

Şi iată pe Arsenie trecut prin toate „probele”, aparent „bune”, dar nu se ştie cu ce preţ, că de obicei nimic nu este pe gratis.

Ar fi vrut să stea „liniştit”, dar, pesemne, încă nu venise vremea...





Reîntoarcerea

*

Avva Arsenie, cel tânăr, în sfârşit s-a reîntors!

Pustnicul Moş-Neofit l-a trimis la Muntele Athos pentru trei ani, dar drumul şi alte încurcături au făcut să întârzie cu aproape încă un an.

Moş-Avva!... Oare îl voi mai găsi în viaţă?

Înainte de plecarea din Athos, s-a întâlnit cu un alt monah, care dorea să vină cu el. Era un monah pelerin, basarabean, dintr-un tată român şi o rusoaică, care a călătorit mult, pe la Ierusalim şi chiar în alte ţări, dintre care şi India. Auzise că în Carpaţi sunt pustnici, care duc o viaţă de mare taină şi căuta cunoaşterea ei. Tânărul Arsenie i-a povestit multe din trăirile eremiţilor carpatini, ceea ce i-a trezit şi mai mult interesul. Ce minunat ar fi ca monahul cel străin să poată vorbi cu Moş-Pustnicul!

Dorul după locurile natale şi mai ales după Moş-Avva Pustnicul devenise o povară care de-abia aştepta să fie lăsată.

Vremea era spre iarnă şi ajunse la Mânăstirea din Munţi cu primii fulgi de zăpadă. Alergă pur şi simplu la chilia părintelui Varsanufie, unul dintre ucenicii din Mânăstire ai Pustnicului. Printre lacrimi îngăimă întrebarea dureroasă...

– Ce face Moş-Pustnicul?...

Când auzi: „Te-aşteaptă nerăbdător”, i se uşură inima şi o bucurie cerească îl cuprinse. Căzu în genunchi în faţa lui Varsanufie şi făcu închinarea Iconică. „Doamne Iisuse, cum să-ţi mulţumesc pentru marea ta milostivire pentru mine, nevrednicul?... Îţi mulţumesc că nu m-ai lepădat de la Faţa Ta”.

Te aşteaptă Moş-Avva şi eram neliniştit că mai întârzii... Se pare că este bolnav şi gata de a trece la cele Veşnice. Ţine moartea pe loc pentru tine...

Acum alerg la el...

Dar este vreme rea şi până la Peştera lui se poate să vă înzăpeziţi... Cu riscul vieţii...

Suntem doi, cu monahul cel străin. Acum noaptea pornim la drum.

Şi aşa Tânărul Arsenie şi monahul străin, fără nici o întârziere pornesc spre Peştera din adâncul munţilor. Merg cu greu toată noaptea şi de abia spre ziuă ajung. Din Locul Peşterii iese o funie de fum... O, Doamne, Pustnicul este în viaţă! Trebuie să primească Binecuvântarea lui, fără de care sufletul său ar fi „gol” tocmai de Taina mult jinduită. Năvăleşte cu respiraţia sufocată în Peşteră... Moş-Pustnicul era la Rugăciunea sa obişnuită... Stătea nemişcat şi răpit cu duhul... Ochii săi totuşi îl zăresc.

– Fiule, Domnul te-a ajutat să te întorci... Nu puteai rămâne „orfan” de Binecuvântarea mea ultimă... Apropie-te să ţi-o dau!...

Avva şi ucenicul

Moş-Avva al meu,

Tu eşti Asemănarea

HARULUI Lui DUMNEZEU

Şi Asemănarea acelui Sfânt,

Prin DARUL Căruia m-am Născut,

Şi Fiul său m-a făcut.

Avva al meu, în ICOANA Ta

DUMNEZEU şi Sfinţii şi Părinţii,

Cu Cerul şi Pământul,

În ÎMPĂRTĂŞIRE de TAINĂ

Se adună.

Avva, Părintele meu,

În genunchi,

Sub Binecuvântarea Ta stau!

Prin Mâinile Tale

HARUL se coboară,

Prin Chipul Tău

Cerul străluceşte,

Prin Cuvintele Tale

Însuşi DOMNUL IISUS îmi Vorbeşte.

Avva al meu,

Ce Destin Sfânt că te-am găsit!

Fără tine, mult aş mai fi rătăcit

Fără Nădejdea Împlinirii şi Mântuirii...

Avva al meu,

Tu eşti Sfântul meu Paraclis

Unde de şapte ori pe zi

Îngenunchez cu pocăinţă,

Cu Nădejdea de Credinţă

Că şi eu mă voi Mântui.

Tot ce am eu este DAR

Din Povăţuirea Ta, Părinte,

DAR din DARUL Celor SFINTE!

„Moş-Avva, fă-mă şi pe mine un urmaş al Duhului Pustnicului Neofit Carpatinul!”

Şi, cu o îmbrăţişare cerească, Moş-Pustnicul îl binecuvântează pe Arsenie.

Fiule, dintre toţi ucenicii, se pare că tu îmi vei urma „Duhul Pustnicesc”, aşa cum şi eu l-am preluat de la Moş-Avva al meu. Tradiţia Iconică a pustnicilor acestui loc nu s-a „întrerupt” de sute de ani, şi cred cu tărie că nu se va opri, chiar dacă nu vor mai fi Pustnici... Duhul Iconic al locului nu se va stinge, chiar dacă vor fi vremi de tăcere...

Şi acum fiule, îţi predau Icoana Moşilor-Pustnici, pe care s-o Cinsteşti şi să o predai la rândul tău... Pare veche şi aproape ştearsă, dar Lumina Chipului ei este Vie ca întotdeauna...

Mie mi-a venit ceasul trecerii la cele veşnice... Chipul Icoanei Pustniceşti mi s-a „întipărit” pe suflet şi mă duc în „lumea cealaltă” cu Icoana acestui pământ şi neam... Sileşte-te să o „întipăreşti” de asemenea, că doar cu Chipul Icoanei ne vom „regăsi” în veşnicie, „părinte şi fiu” şi prin acesta va fi o „legătură” neîntreruptă dintre cer şi pământ, dintre Părinţii-Moşi şi fiii-urmaşi.

Moş-Avva, cum voi mai putea eu trăi pe acest pământ fără chipul tău?...

Chipul meu va fi pururi Viu, dacă tu vei ţine pururea Vie Icoana ce ţi-o „predau” ca părinte.

Moş-Avva, iată un părinte străin care a dorit mult să te întâlnească...

Să se apropie... are un „duh tot străin”, dar este „nădejde”...

Şi deodată ochii Pustnicului străfulgerară o „Lumină de cer” şi îşi lăsă capul său alb pe pieptul ucenicului. Suflarea Pustnicului trecu în Duhul dincolo de lumea pământească.

Lacrimi tăcute şi dureroase începură să curgă pe obrajii ucenicului... Făcu însă Gestul Iconic al Închinării, în care este toată Taina pământului şi a cerului... În Chipul Iconic se unesc şi se regăsesc toate, fără pierdere...

Afară ningea abundent. Arsenie descumpănit nu mai ştia ce să facă...

Frate, ajută-mă să fac „mormântul”, să facem ultima rânduială, după datină.

De abia acum Arsenie simţi oboseala, peste măsură, ce se acumulase după efortul drumului şi emoţiile celor petrecute.

**

Au trecut şi zilele dureroase ale „despărţirii” şi, tot mai mult, Arsenie simţea „lucrarea Duhului” transmis de Moş-Pustnicul. Prezenţa Pustnicului era încă Vie.

Afară era o zăpadă mare de nu se mai puteau mişca... Lemne pentru foc aveau puţine, dar mai îngrijorătoare era puţina mâncare... Monahul străin părea sensibil şi la frig şi la lipsa alimentaţiei... Dar, curajoşi, amândoi erau hotărâţi să treacă şi prin această strâmtoare. Pentru ei, toată atenţia era viaţa duhovnicească. Continuau atât practica pustnicească, precum şi căutarea unor „repere mistice” ale acesteia.

Aşa între avva Arsenie şi monahul cel străin începu un dialog complex. Monahul străin afirmă direct că el a ajuns la o „privire de unitate” a tuturor părerilor despre Divin şi lume.

Cei antici şi cei din primele veacuri creştine au disputat intens „deosebirile”, mai ales cele religioase. Este vremea să se treacă peste ele, să fie într-o unitate deplină.

N-ai văzut ce stricţi sunt mulţi din Muntele Athos?... Ortodoxia nu admite nici un compromis... Unii blestemă cu furie pe toţi „vânzătorii” de Credinţă Ortodoxă...

Avva Arsenie, eu am venit aici să cunosc şi zisa „modalitate carpatină” a vieţii duhovniceşti. Să mă iei încet, ca să fac eu „legăturile” mele. Eu, în mare, cunosc „limbajul creştin”, dar formarea mea este pe o viziune proprie de „religie universală”, viitorul religios al lumii...

Nu vom face război... Dar nici nu ne vom amesteca...

***

Ce este viaţa duhovnicească? Este însuşi scopul trăirii creştine. În ce constă?... În creşterea Chipului lui Dumnezeu „însămânţat” în fiecare făptură. Mai concret, este creşterea Chipului lui Hristos de la Botez, prin Puterea Duhului ce se dăruieşte tot atunci, ca să putem apoi vorbi cu Tatăl Dumnezeu.

Pentru mine, răspunse monahul, scopul vieţii este „descoperirea Divinului din propria natură creată”. Eu vorbesc de omul spiritual; voi vorbiţi de omul duhovnicesc.

Este o mare deosebire între cele două aspecte.

Eu concep totul „filosoficeşte”, şi apoi zis „religios”. Duhul vostru este un „religios total”, ce nu mai admite prea multe comentarii... „Cunoaşterea în Duh” mi se pare şi mie o problemă pe care o am în vedere, dar deocamdată „cunoaşterea spirituală” este conceperea mea. De aici lupta veche dintre „agnostici” şi „gnostici”. De fapt sunt în nedespărţire. Aşa, pentru mine, între Divinul Absolut şi lume este o „prăpastie” de netrecut. Divinul este „singurul şi absolutul spiritual în sine”, şi „neantul-lumea” din „afara” Divinului este „absolutul ne-spiritual”. Divinul se „uită peste prăpastie” şi „spiritualul-conştiinţa de sine” naşte o „forţă” ce pune în mişcare neantul, şi aşa „scânteile de spiritual Divin” se fac „sufletele” lumii, care în fond nu există, ci sunt reflectările Divinului. Şi astfel omul spiritual trebuie să iasă din „memoriile iluzive” ale sufletelor lumii, să iasă din multitudinea formelor, să se reîntoarcă în „Spiritualul Divin”, cel dincolo de „lume”. „Munca” grea şi înceată a „reîntoarcerii în spirit” este „lucrarea” omului spiritual.

Fratele meu, deşi ai stat pe Muntele Athos, chiar şi pe la Ierusalim, se pare că nu s-a prins deloc „Duhul creştin” de sufletul tău. Este o mare deosebire între spiritul tău şi Duhul nostru creştin...

Recunoşti că „undeva” spiritul cu Duhul se „întâlnesc” totuşi? „Adevărul” este pentru ambele părţi.

Spiritul este „libertatea” proprie, iar Duhul este „Libertatea a însăşi libertăţii”. De ce mai este şi această Libertate de Duh?... Ca libertatea spiritului să nu „cadă în proprie libertate” şi să se „auto-dualizeze”, tocmai originea păcatului...

Deocamdată să începem cu „Începutul”.

Taina tainelor

*

O, TAINĂ,

Ce prin Taină se descoperă!

Cine poate spune

Ce-i DUMNEZEIREA?

Nouă ni se-arată

Ca IUBIREA

Ce este TREIMEA.

Absolutul este

TATĂL DUMNEZEU,

Care NAŞTE pe FIUL

Şi PURCEDE

Pe SFÂNTUL DUH.

TATĂL e Izvorul,

FIUL este Apa,

Curgerea e DUHUL.

În Sine DUMNEZEIREA

Este IUBIREA

TATĂLUI ce NAŞTE

Pe FIUL,

În totodată

PURCEDEREA SF. DUH.

TATĂL se Revarsă

În FIUL Întreg

Şi Curge de asemeni,

Egal în DUHUL.

FIUL e IUBIREA

Care se DESCHIDE,

DRAGOSTEA e DUHUL

Ce face IUBIREA

Să nu se TERMINE.

O, IUBIRE,

Ce eşti CHIPUL TAINEI

De TREIME!

FIUL Poartă

A TATĂLUI IUBIRE

Şi o face IUBIRE de FIU;

DUHUL Strânge

În Sine IUBIREA

Şi o face DRAGOSTE de DUH.

Dar FIECARE

TREIMEA o are

În Sine deodată,

Neamestecată.

În DRAGOSTEA de DUH,

E a TATĂLUI IUBIRE

Către FIUL

În UNIRE,

Pe care o Strânge şi-o face

DRAGOSTEA de DUH,

În care deodată

Şi FIUL şi TATĂL

Sunt în DUH,

Şi DUHUL este

Întreg şi Egal

În TATĂL şi FIUL.

FIUL Poartă

A TATĂLUI IUBIRE

Şi totodată

A DRAGOSTEI de DUH,

Deodată TREIME.

O, CHIP de FIU

În care ÎNVĂPĂIAZĂ DUHUL

Şi se Arată TATĂL!

O, CHIP de DUH

În care TATĂL CURGE

Şi FIUL Se REÎNTOARCE!

IUBIREA de TATĂ

Este pentru FIU;

DRAGOSTEA de DUHUL

Este tot pentru FIU,

De aceea DUHUL

Pe FIUL GLĂSUIEŞTE,

În care şi TATĂL

Se SĂLĂŞLUIEŞTE.

O, IUBIRE,

TAINĂ de TREIME,

Care este

În ARĂTAREA

IUBIRII de FIU,

Ce DUHUL o REVARSĂ!

În DUMNEZEIRE

TATĂL şi DUHUL

Sunt IUBIREA Pentru FIUL,

Şi FIUL este

ARĂTAREA TAINEI

De IUBIRE,

Ce este CHIP de TREIME.

DUMNEZEIREA

Nimeni nu o poate vedea,

Decât prin CHIPUL

UNICULUI FIU,

Prin care TATĂL şi DUHUL

Ni se-MPĂRTĂŞESC.

**

„La început era Cuvântul, prin care toate s-au făcut.”

Şi „La început a făcut Dumnezeu (Cuvântul), cerul şi pământul.”

PĂRINTE, Eu, FIUL Tău absolut,

Eu, CHIPUL Tău de CUVÂNT,

Iată îţi aduc un DAR,

O „CARTE” în care Cânt

Şi într-o „Limbă de Creaţie”

IUBIREA Mea, ce se Cuvine

Ţie să se ÎNCHINE.

Şi TATĂL BINECUVÂNTEAZĂ.

LOGOSUL CREATOR iese din INCREAT în Spaţiul de Creaţie. Este „Oul-Sămânţa primordială”.

La început

Spaţiul n-a existat,

El s-a născut

Din CUVÂNTUL CREATOR

Pe care LOGOSUL DIVIN

L-a SCRIS

Într-o CARTE cât o Lume,

Cer şi Pământ.

Din CARTEA DIVINĂ

Curge o APĂ Vie

Şi iese LUMINA,

Din care se va Naşte Lumea.

Şi CARTEA mai întâi

Este pusă într-un ALTAR de Cer,

Unde se creează

Lumea Îngerilor,

Urmând să se facă

Şi ALTARUL Pământesc,

Unde CARTEA

Se va DESCHIDE din Peceţi.

Doar pe ALTARUL Pământesc

Se va CITI CARTEA.

Practica rugăciunii Iconice

*

Rugăciunea Iconică a Pustnicului Neofit este un „chip preliturgic”, pe care trebuie să-l facă fiecare din făpturile create.

Liturghia în sine o poate face doar Fiul lui Dumnezeu, ca Act de naştere-Întruparea Divinului şi în chipul lumii. Noi, făpturile, însă facem o „asemănare proprie de preliturghisire tot proprie”, prin care ne putem încadra în „Liturgicul Divin”.

Aceasta este rugăciunea personal-individuală.

„Mobilul vieţii” create este Memorialul de naştere permanentă a Fiului lui Dumnezeu în lume şi totodată Răspunsul lumii ca act de memorial al propriei naşteri de creaţie.

Şi noi trebuie să facem Asemănarea Actului Divin, de permanentă Actualizare a Întrupării Divine, să facem actualizarea proprie a „propriei naşteri de creaţie”. Şi aceasta este taina rugăciunii.

Viaţa creştină este o permanentă Liturghisire Hristică, neîntrerupta Actualizare a Întrupării Fiului lui Dumnezeu în lume, fără de care lumea nu ar mai putea exista. Sistarea Liturghiei Divine ar însemna sistarea Vieţii Lumii. La fel, sistarea „Rugăciunii proprii” înseamnă sistarea propriei vieţi, de unde boala şi moartea.

În sens creştin, Chipul Divin din lume este Liturghia Divină şi chipul omului este chipul rugăciunii proprii.

Pustnicul Neofit merge concret, identificând memorialul vieţii lumii, în chipul de filiaţie şi chipul de filiaţie identificându-l în chipul actualizării proprii ca rugăciune. Iată cum rugăciunea nu mai este doar o simplă atitudine faţă de Divin, ci este „Actul de viaţă” neîncetat şi însăşi Conştiinţa propriei identităţi.

Conştiinţa creştinului este în chipul Rugăciunii sale şi Supraconştiinţa rugăciunii proprii este Liturghia Divină Hristică. Legătura acestora este strictă.

**

Iată primul fapt al tradiţionalului Iconic carpatin, Rugăciunea, ca ritual propriu de Răspuns faţă de Ritual Divin.

Redăm câteva repere ale „pravilei Pustnicului Neofit Carpatinul”.

Viaţa noastră este Chipul de Filiaţie.

Chipul filiaţiei noastre este în „chipul gestului de Închinare”, ca dar-jertfă ce se cuvine Lui Dumnezeu Creatorul.

Actualizarea chipului de filiaţie este Re-memorarea Originilor, ca Actul Divin de proprie creaţie; actul de naştere din Natura Creată (părinţi).

Ritualul de Răspuns propriu al acestor Actualizări, ce este Rugăciunea personal-individuală.

Rugăciunea Iconică a Pustnicului Neofit Carpatinul este o rugăciune Ritualică, şi Ritualul în sens tot Iconic, adică Ritualul ca Re-memorial al naşterii de Veşnic chip de filiaţie.

Ritualul cosmic al lumii îl face direct Fiul lui Dumnezeu, prin Liturghia Hristică, dar ritualul propriu îl face fiecare în parte, ca o „pregătire de integrare” în cel cosmic.

Nimeni nu poate face Actul Divin al Liturgicului în sine, decât Fiul lui Dumnezeu, iar rugăciunea noastră este un „pre-liturgic”, o pregătire de intrare-integrare în Liturgicul Hristic. Liturgicul şi rugăciunea sunt în înrudire şi legătură nedespărţită. Şi fondul ambelor este taina Ritualului Memorialului de Naştere a Veşnicei Filiaţii.

Pe acest fapt este toată practica rugăciunii Iconice după tradiţionalul Pustnicului Neofit Carpatinul.

Fiecare zi este o „Naştere din Nou” şi viaţa este o Veşnicie de Naşteri din Nou. Taina Permanenţei şi neschimbării eterne este Veşnica Naştere (De aici pesemne şi mitizarea anticilor, ca metempsihoză şi reîncarnare, ca o denaturare a tainei Naşterii din Nou).

Se spune teologic creştin că Tatăl Dumnezeu Naşte permanent pe Fiul, şi Fiul permanent Actualizează Naşterea de Filiaţie, ca Răspuns propriu. Şi aici este originea şi în creaţie, a Liturgicului şi Ritualului de rugăciune. În Dumnezeirea Treimică Fiinţială în sine, Tatăl este Altarul-Născătorul şi Fiul este Liturgicul-Ritualul Naşterii Sale.

***

Rugăciunea filocalică are treapta orală, mentală, a inimii şi a duhului cu intrarea în cea Harică. Şi cea mai importantă este „atenţia”, care este ori pe cuvintele rugăciunii, ori pe imaginaţia Prezenţei lui Dumnezeu, ori pe înţelesurile minţii, ori pe credinţa fără orice imaginaţie a duhului. Să nu fii orientat pe sentiment, nici pe raţional, nici pe contemplativ, ci pe Iubirea lui Dumnezeu cea peste şi dincolo de toate sentimentele şi înţelesurile. Cea mai grea luptă a celui ce se roagă este cu „patimile trupului”, cu gândurile-memoriile şi imaginaţiile raţionale şi sentimentale, şi chiar materiale. Sfinţii Părinţi recomandă „strâmtorarea minţii”, prin „puterea minţii de a se opune la toate, atât materiale, cât şi imaginativ-raţionale”. Cea mai grea „nevoinţă” este această „strâmtorare” a minţii, pe care cei mai mulţi o abandonează şi chiar renunţă la lucrarea de taină a rugăciunii curate, fără gânduri şi imaginaţii.

Cea mai mare ispită a rugăciunii este „autogustarea” rugăciunii, ce devine o „autoplăcere” dubioasă până la „autodesfrâu mistic”, foarte periculos, ce duce chiar la îndrăcire.

Cum este în rugăciunea Iconică, ce are gestul Iconic?

„Gestul Iconic” al Pustnicului Neofit este un gest specific, adică „gest Static”, nu mobil. Atenţie pe această menţiune, de care depinde toată practica Iconică. Icoana pur creştină are tocmai acest specific, este „Statică într-un Gest imobil”, faţă de icoana occidentală, căreia i se dă „mobilitate-carnaţie şi imagine”.

„Staticul Iconic” nu înseamnă „închidere şi limitare”, ci o tainică „Centrare de Deschidere-adâncire”. Este o deschidere în expansiune, dar şi o deschidere în cealaltă orientare, de adâncire-centrare. Atenţie, să nu se confunde centrarea aceasta cu zisa concentrare-esenţializare sau cu închiderea şi autoabsorbirea. Dacă deschiderea în „dilatare-întindere” este „dezvelirea şi revărsarea” Esenţei, deschiderea în „centrare” este Identificarea Esenţei Fiinţiale. Absolutul Divin Fiinţial este în Chipul Tatălui, care este Necuprinsul în infinita sa Deschidere de Revărsare-expansiune. Tatăl Naşte pe Fiul său Fiinţial ca „Centrare”, ca Identificarea Esenţei Absolutului Tată, care nu este „absorbire-esenţializare”, ci „Asemănarea” de cealaltă orientare. Dacă ar fi doar o „singură orientare”, Absolutul chiar în expansiunea sa infinită, ar fi „incomplet” şi nu ar mai fi de fapt absolutul.

Tatăl-Suprachipul-Necuprinsul Absolut, îşi Identifică Chipul, nu prin esenţializare-autoabsorbire, ci prin „Centrare-Deschidere-Asemănare”, ca „Acelaşi Absolut”. Dacă Absolutul nu şi-ar avea Identificarea Chipului Său, ar fi insuficient, că ar trebui să se identifice în „afara” Sa, ca o „manifestare” ce nu mai este „Fiinţială”, ci de reflectare tot incompletă (ne-esenţială). Aici se încurcă anticii şi filosofii. Absolutul fără o Autoidentificare în însăşi Fiinţa sa directă, nu mai este Absolut. Treimea Fiinţială creştină este tocmai „Absolutul complet”.

Şi, de aici, orice lucru fără „centrare-identificare proprie” nu este complet. Mistica pune accent tocmai pe această „Identificare-Chip”, care paradoxal, pare o „fixare”, de fapt este o „Deschidere-identificare” a ceea ce este „esenţa”. În Necuprinsul său, Absolutul are Chipul de taină, dar în „Identitatea-Centrarea” sa, taina îşi descoperă Chipul. Tatăl este Tată prin Identificarea Chipului Fiului Său.

În Practica Mistică, cea mai grea problemă este „suportul-chipul” vieţii mistice. Fiecare făptură a noastră are „suportul” său ca „Identitatea proprie”, dar care este „suportul Divinului”? Dacă îl amesteci sau îl confunzi cu propriul suport, este o falsificare. Dar nici un „gol de suport Divin” nu este admis.

Rugăciunea curată, fără nici un chip, este rugăciunea filocalică, doar în „credinţa şi aşteptarea” Arătării sale dincolo de toate chipurile. Este o „centrare-suport pe un activ” al tău, de „credinţă şi aşteptare”.

În practica Iconică a Pustnicului Neofit, „centrarea-suportul” atât propriu, cât şi al Divinului, este Chipul Iconic de Fiu, care este „Înrudirea Divino-creaţie”.

Dacă filocalic, între creaţie şi Divin nu există nici o „punte” (ca apofatic-excluderea oricărui chip), în specificul Iconic, Chipul Iconic de Fiu este o „Punte”, ca Iconic deja „Întâlnire de Divin şi creaţie”.

În Chipul Iconic este o „Întâlnire mistică” a Divinului Întrupat, cu trupul de creaţie, care nu se mai exclud, ci fac un „Comun-Acelaşi Trup”.

Filocalic, „Comunul” nu este în „Întrupare”, ci în

„de-corporalizare” (în apofatic-dincolo de orice chip al trupului), ca „împărăţia Duhului”. Misticul filocalic este o treaptă „înaltă”, de „pre-intrare în Chipul Viitor al Duhului”, al veşniciei şi trecerii în condiţia de „îndumnezeire”.

Iconicul nu este „îndumnezeirea” (Chipul direct al Duhului), ci este „Euharisticul-Trupul Divinului ce coboară încă în lume, care face „Hristificarea”.

Filocalicul clasic este „duhovnicirea prin Duh” (trecerea creaţiei dincolo, în cele Divine), şi filocalicul Iconic este „Duhovnicirea prin Întruparea lui Hristos” (venirea Divinului în cele create). Filocalicul are orientarea creaţiei spre Divin, iar Iconic este orientarea Divinului spre creaţie. Filocalic, prin Hristos cel Întrupat se poate „trece” şi dincolo în Divin, în Duhul. Iconic, prin Duhul se face o continuă Întrupare-coborâre a lui Hristos în creaţie.

Pentru Neofit Pustnicul, coborârea-Întruparea Divinului este „centrarea-identificarea” noastră, ca apoi să facem „Intrarea” în Duh. Păcatul ne-a atins chipul-centrarea-identitatea-persoana, şi recâştigarea acestuia ne este de primă necesitate.

Practica mistică iconică este o mistică cu precădere hristică, iar cea filocalică este o mistică cu precădere a Duhului Sfânt. În ambele modalităţi, Hristos şi Duhul sunt în acelaşi Activ, dar în orientări diferite, ca „Duh spre Hristos” (Iconicul) şi ca Hristic spre Duh (filocalicul apofatic).

În Iconic, Duhul Sfânt evidenţiază Întruparea Divinului, ca la Bunavestire şi la Botez; în filocalic, Hristos evidenţiază pe Duhul Sfânt, ca la Schimbarea la Faţă în Lumina Taborică.

Cele două modalităţi de mistică sunt de fapt nedespărţite, dar în evidenţe proprii.

****

Pravila de rugăciune Iconică a Pustnicului Neofit este deci în specific de orientare a Duhului spre Veşnica Întrupare-Naştere a Chipului de Filiaţie, atât Divin, cât şi de creaţie, ca Înrudire-Comun (Iconicul). Este o mistică pregnant Liturgică Euharistică.

În practica Iconică Duhul Sfânt face Activul de a Întrupa pe Hristos în noi, ca la Buna Vestire, de Întrupare a lui Hristos în Fecioara Maria.

Fă gest de Închinare-Chipul Fiului, şi se actualizează-rememorează în tine taina veşnicei Naşteri a Divinului în tine şi a ta în El, şi mai mult a naşterii tale în lume şi a lumii în tine. Gestul Închinării este „Leagăn de Naştere”, nu contemplaţie a Duhului, este Chipul Lui Hristos Întrupat prin Duhul Sfânt.

Într-un Leagăn de COPIL

DIVINUL S-a Coborât,

Într-un CHIP de ÎNCHINARE

ABSOLUTUL

CHIPUL şi-a NĂSCUT.

De aici, Icoana practicii Iconice a Pustnicului Neofit este Icoana Maicii Domnului cu Pruncul Divin în braţe.

Fă rugăciunea Iconică a gestului Închinării în faţa Icoanei Maicii Domnului cu Divinul Prunc, ca o re-memorare a Naşterii Divine în lume şi a naşterii proprii. Cântă zilnic Imnul Naşterii lui Hristos, care este însuşi gestul de Închinare. Iată începutul rugăciunii Iconice.

Fă această practică zilnic a gestului Închinării, nu numai în faţa Icoanei de Naştere, ci şi în toate împrejurările, ca o rugăciune de toată vremea. Gestul Închinării este „Iconizarea-Hristificarea-naşterea permanentă din Nou” a vieţii.

Iubirea lui Dumnezeu este să coboare mereu în lume, şi iubirea lumii este să Primească mereu Întruparea Divinului în sine, şi aceasta este Veşnica Naştere din Nou, este rugăciunea-Liturghia.

Practică gestul Închinării neîncetate şi acesta este Chipul rugăciunii Liturgice. Fiecare zi este o „Naştere din Nou” atât a Divinului în lume, cât şi a lumii în sine şi în Divin.

Pleacă capul, mintea şi orice simţire în gestul Închinării, orice formă şi orice chip fă-l să se Închine, şi aşa totul se face „Icoană-Chipul” unde se Întâlneşte Dumnezeu cu lumea şi lumea cu Dumnezeu şi se fac „Acelaşi Trup-Icoană”.

ÎNCHINARE-ICOANĂ

LEAGĂN de NAŞTERE,

ALTAR de Taină.

*****

Neofit Pustnicul insistă pe practica unui gest de Închinare de specific personal. Fiecare are un anume comportament, unele calităţi şi unele slăbiciuni, şi pe acestea trebuie acţionat. Să ai un gest care să te caracterizeze, să te deschidă, să te mobilizeze şi totodată să te centreze-adune, în care să acţionezi şi să te odihneşti.

Gestul Iconic este o anume poziţie a corpului, a minţii şi a duhului, ca gest al integralităţii fiinţiale proprii, dar cu sens de Sacralitate, care se face prin Chipul de Închinare (care are o gamă întreagă de forme, de la simpla plecăciune, înclinare, până la metania cu atingerea capului de pământ).

Ritualul „limbaj Gestic” (care nu se confundă cu limbajul psiho-organic pe care-l avem noi obişnuit), e ca o „umbră a Vorbirii Divine”. Acest limbaj Gestic se „aude prin toată fiinţa”, ca limbaj al memoriilor şi totodată al Comunicării. „Cuvântul Direct” este limbajul Gestic, de aceea „Dumnezeu Zice şi se face”.

Începe să te „rogi” cu „Gesturi Ritualice”, care ne „rememorează” Sacrul din noi. Ridică mâinile în sus cu rugăciune către Dumnezeu cel din „înălţime”, din care „curge” viaţa lumii. Pleacă în închinare capul în jos, prin care „recunoşti” pe Dumnezeu ca Dătătorul vieţii. Pune mâinile la piept în dreptul inimii şi fă-te ca un „Altar” propriu, pe care să Vină Dumnezeu şi la tine. Desfă braţele lateral, ca preînchipuire că Divinul se „Întrupează” în toată fiinţa ta, suflet şi corp. Faceţi aceste simple „Gesturi Sacre” şi „Memoriile Sacre” se vor „trezi”.

Şi sufletul are în primul rând „primirea”, de unde participarea sa la toate. Sufletul trebuie să-şi „reia” „stăpânirea conştientă” asupra memoriilor. Sufletul nu trebuie să fie „robul” memoriilor sale. Nu fă auto-sugestie, nici logică-raţiune, ci Volitiv autoimpus, ca „Auto-Stăpânire” şi auto-orientare în sine, prin care să se „orienteze” tot memorialul său. Nu „admite” psihic o „memorie rea şi anormală”, ci respinge-o şi înlocuieşte-o cu una bună. Iată câteva „repere”:

Nu fi fixist (adică să faci doar ce crezi tu); cu voinţă ascultă şi de alţii. Astfel te vei vindeca de propriile iluzii şi încăpăţânare. Te vei bucura de Unire şi Comunicare. Nu fi izolat şi însingurat, ci în dialog cu toţi şi cu toate (păcatul demonic face tocmai un gol de dialog). Viaţa este Comunicabilitate. Fii comunicabil chiar dacă te forţezi. Fii Vesel chiar dacă nu te simţi bine, pentru că fondul Vieţii este Bucuria-Lumina. Nimic nu poate copleşi Bucuria Vieţii în sine, tu trebuie s-o cultivi şi peste propriile suferinţe. Impune-ţi un zâmbet permanent. Suportă şi ce nu-ţi place la alţii şi treci peste toate defectele lor (care sunt legate de caracterul propriu). Nu mustra direct, nu spune greşelile, fii delicat când faci totuşi câte o observaţie. Nu te enerva că alţii nu sunt ca tine şi-ţi stau chiar împotrivă. Astfel te vei vindeca de contrarietate şi te vei bucura de convieţuire în tot momentul.

Încearcă să ai afecţiunea mai tare ca respingerea. Nu admite frica, timorarea, grija zilei de mâine; nu-ţi fă iluzii, lasă totul la momentele lor. Timorarea este slăbănogirea Sufletului. Fii optimist, chiar de lucrurile par total încurcate; crezi în rezolvarea miraculoasă. Toate simptomele de boală, toate certurile, toate contradicţiile, greşelile tale şi ale altora, consideră-le trecătoare şi tu astfel vei rămâne neatins. Chiar dacă ai avut şi mai ai crize violente, toate vor trece; nu admite teama că va fi mai rău, ci mai bine. Nu admite tristeţea după greşeli şi conflicte, lasă-le la momentul când te vei analiza pe tine (la spovedanie mai ales). Mulţi fac o scrupulozitate patologică din toate. Nu abandona activitatea, chiar dacă nu te simţi bine şi dai randament puţin. Cât ai fi de bolnav, nu renunţa la un ceva activ, cât de cât. ODIHNEŞTE-te! Viaţa are o Supralege, a ODIHNEI SACRE, indiferent de stare. În această ODIHNĂ nu mai contează nici o evaluare, este DARUL Lui DUMNEZEU peste toate considerentele. Bucură-te şi tu cu adevărat de acest miracol.

Sunt mulţi debili fizic, sclerozaţi, intelectuali anemici, tocmai din lipsa de mobilitate-mişcare. Mai mult, sunt împiedicări şi înfundări energetice pe diferite zone organice şi funcţionale, ce produc scurgeri şi explozii energetice permanente, ce secătuiesc şi ultimele rezerve. Unii au nişte hiperfuncţii (sau hipofuncţii) în anumite organe, tot din această cauză. Datorită sedentarismului, noi avem părţi ale corpului aproape fără mişcare, unde se depun majoritatea reziduurilor alimentare. Mobilitatea este pentru noi ca şi respiraţia, în activul vieţii. Noi, creştinii, suntem învinuiţi că neglijăm „îngrijirea” corpului.

În sensul nostru mişcarea este o „capacitate” a vieţii, ce nu are „scop” în sine, ci este doar o modalitate de activ. Nu are scop de a „stăpâni funcţii şi organe”, ci ca să fie o trecere liberă a mişcării prin tot corpul. Nu faceţi din mişcările corpului „religie”, că este patologic, ci consideraţi-le propriile dumneavoastră mişcări, ce nu au de-a face cu religiosul. Ritualul nu este „mişcare”, ci „Gest Sacru”, ce înseamnă altceva. Mişcarea este o „dăruire de hrană” organelor izolate şi blocate de boli, care singure nu mai pot primi. Unii prea „religioşi” resping aceasta, ce este o „refuzare de ajutor celor ce nu se mai pot mişca”. Celor fără mâini şi picioare le dai posibilităţi de mişcare sau îi poartă altcineva.

Mişcarea este tot aşa de necesară şi „terapeutică”, precum „hrana alimentară”. „Energiile corporale”, în natura lor, nu pot fi Sacralizate”, ci doar folosite în vederea Ritualului Sacru. Nu vă concentraţi pe trasee energetice, că este periculos, noi nu avem în vedere decât „mişcarea ca atare”, restul să se facă după fiziologia propriu-zisă; noi trebuie să păstrăm cu atenţie doar „capacitatea de mişcare”, doar aşa „memorialul în sine” se va trezi (de intervenim noi cu diferite concentrări, putem preface şi denatura şi mai rău „memorialul fiziologic adevărat”). Nu introduceţi „alt” memorial în mobilitatea energetică.

Noi vedem mobilitatea în trei moduri: stoarcere-presare-spălare; dilatare-întindere; creştere-acumulare, pe „zonele corpului”, cap, trunchi, membre (fiecare cu anexele lor). Obişnuiţi-vă să aveţi o „poziţie de rememorare mobilă permanentă”, după propriul specific şi boală (de cap, de trunchi sau de membre). Sunt forme de „mobilitate din stare statică” (poziţii diferite fixe ale unor părţi organice); „mobilitate semistatică”; „mobilitatea activă”, prin mişcări directe şi repetative (cum sunt mişcările forţate). Mai este o mobilitate „psiho-mentală directă”, prin concentrări mentale directe. Noi ne ferim de „pericolul magic” al „mobilităţilor energetice”, dar nu excludem „normalul mobil” al energiilor, care este „mişcarea obişnuită” a noastră. Folosiţi mişcarea în practica gestului, ca mobilitatea memorialului propriu. Ridicarea capului, plecarea, întinderea mâinilor-braţelor, închiderea sau deschiderea ochilor, etc. sunt des folosite în rugăciune. Aplecaţi-vă cu fruntea la podea, şi staţi aşa un timp, este modul de rugăciune al Sf. Moise arapul. Sf. Pahomie cel Mare se ruga doar cu mâinile în sus. Alţii în genunchi, după specific propriu.

În rugăciune unii folosesc respiraţia. Şi unii Sfinţi filocalici o recomandă. Pentru lumea de astăzi, cu atâtea „păcate corporale”, respiraţia este un punct de mare valoare. Respiraţia deschide, desface şi uşurează mişcarea memorialului atât corporal, cât şi sufletesc. Respiraţia este corespondenţa „mişcării neîncetate” a vieţii în general. Respiră adânc mai ales dimineaţa şi seara (pe nemâncate), cu încordarea diafragmei abdominale şi dilatarea întregii zone viscerale (cât mai mult timp) şi foloseşte această stare în gestul tău. Isihaştii filocalici erau învinuiţi că se concentrează în „buric”. Trebuie înţeles că nu este o concentrare pe zone organice, ci o „mobilitate” folosită de gest, pentru adâncirea lui. Abdomenul este „locul patimilor” şi al „stricăciunii”, şi de aceea trebuie „spălat” zilnic, deci ca mobilitate, nu ca scop în sine. Intrarea minţii în inimă, de asemenea este o „mobilitate” a „locului gândurilor rele”, că inima este „memorialul minţii”, care trebuie „spălat şi curăţat” pentru a te putea ruga „Curat”. La fel, desfacerea şi dilatarea zonei pieptului, ca şi întinderea membrelor, sau îndreptarea coloanei vertebrale, toate ca „mobilităţi” de „igienizare”, folosite în gestul Iconic, pentru facilizarea lui.

Pustnicul Neofit, se zice că şi la bătrâneţe făcea închinăciuni şi metanii şi le indica ucenicilor săi această practică de mare importanţă.

Noi pe această bază facem şi o „Medicină Isihastă”, cu includerea unei terapii cu pâinea pustnicească, mâncarea fiind de asemenea de mare importanţă pentru „curăţirea” gestului Sacru.

Spălarea cu apă este importantă nouă, celor de astăzi, intoxicaţi de toate murdăriile. Pustnicii care aveau aer curat şi mâncarea naturală şi minte tot curată nu „miroseau a hoit”. Noi de nu ne spălăm, mirosim a „mort”.

Atenţie, acestea nu se fac în „văzul lumii”, ci intim şi strict particular. Unii caută zise „practici în comun”, ce nu sunt creştineşti. În sens creştin doar în Biserică se face „Ritualul Comun”, în rest este o „proprie intimitate”. Te poate „învăţa” cineva cum să faci, dar tu doar în particular trebuie să le îndeplineşti.

Pe baza acestor „repere”, sub îndrumarea duhovnicului, alegeţi specificul propriu, ca mobilitatea corpului, ca atitudinea minţii şi ca tinderea de adâncire a duhului.

Gestul tău zilnic să fie cu integralitatea corp şi suflet, cu actualizarea şi rememorarea fondului Divin şi de creaţie în armonie şi fără contrarieri.

Practica nu e uşoară, dar cei ce „muncesc” vor şi „avea”.

Neofit Pustnicul repeta mereu ucenicilor săi: „Practica Lucrării Sfinte este doar a celor ce muncesc ziua şi noaptea, fără încetare, peste toate piedicile şi slăbiciunile şi care se învăpăiază mereu de DUMNEZEIESCUL DOR”.

Indiferent că faci practica după metoda direct filocalică sau în Specificul Carpatin al Pustnicului Neofit, trebuie să fii consecvent şi cu perseverenţă. Nu te dezamăgi dacă o faci cu răceală şi în silă, important este să practici zilnic. Nu căuta efecte miraculoase, chiar respinge orice efect. Voinţa este capacitatea de bază a practicianului. Mulţi fac paradă, că nu ai voie să faci nimic „mecanic”. Este o vorbărie de „neputincioşi înrăiţi”.

Fă practica gestului Iconic sau rugăciunea minţii chiar mecanic. Ai grijă, însă, să nu cazi în „instrumentalism”, considerând că în repetarea rugăciunii sau în facerea gestului Iconic este însăşi mistica isihastă. Nu cădea în „tehnicismul gratuit”: că faci cutare gest şi ai efectul respectiv, sau repeţi de atâtea ori rugăciunea şi gata, ai ajuns la mare performanţă... Nu cădea în „pietismul îngust” de a face ceva evlavios în care crezi că este totul. Sau că, dacă stai o oră la Liturghie, gata, eşti mare creştin. Dar nu exclude „pietismul şi ritualismul”, pentru că ele sunt, totuşi, „puntea” spre trăirea veritabilă ce vine cu timpul în măsura în care tu te transformi şi ca Personalitate.

Noi avem nevoie şi de nişte „instrumente”, dar să nu le confundăm cu însuşi „conţinutul”. Aşa, practică gestul Iconic oricum, cu tendinţa mereu de a‑l depăşi în taina pe care o poate deschide acesta. Gestul, ca şi repetarea rugăciunii, este „deschiderea uşii de taină”, urmând apoi „intrarea în cele de taină”.

Cel mai greu este pentru mulţi tocmai „deschiderea uşii mistice”, şi aceasta deoarece ei fac doar „filosofia” deschiderii. Lasă toate „filosofările, considerentele” şi începe practica, chiar cu insuficienţe. Ai grijă, nu fii „gălăgios şi lăudăros”, practică în taină cu ştirea duhovnicului şi eventual a încă unuia care, la fel, practică isihasmul. Să fie „lucrarea ta intimă”.

Citeşte şi caută mult material în acest sens, ca să‑ţi măreşti orizontul conştiinţei. Practica fără „cultură” devine un „fixism” îngust şi chiar nociv. Cel mai mult supără „fixiştii inculţi care mai fac şi pe deştepţii”. Prostul se vede după „fixismul inculturii sale”. Sunt mulţi „simpli”, dar nu „fixişti”. Este şi o „cultură mai mică”, dar înţeleaptă. „Cultura” spoită a prostului înrăit este cea mai distructivă. Isihasmul este al celor care îşi deschid „duhul înţelegerii de taină”. „Gura mea a grăit înţelepciune şi duhul inimii mele, Pricepere”. Aceasta este taina practicii mistice isihaste, Priceperea de duh de adânc.

Cei mai mulţi se plâng de „neliniştea” minţii şi a simţurilor. Mulţi caută prin mistică o „terapeutică a liniştirii”. Trebuie înţeles că destinul misticii este mai întâi „prefacerea în Sacralitatea Divinului”, după care vin efectele de aşa‑zisă linişte. Dar în orice „pas spre Divin” este un „pas şi spre isihie‑linişte”. Aşa, primul semn al trăirii isihaste este că, odată cu greutatea, suferinţa şi necazul, ai şi o mângâiere de taină, de isihie, taina Divinului care îţi dă „depăşirea” a toate. Isihasmul, deci, nu înseamnă „insensibilitatea la suferinţe şi necazuri”, ci „depăşirea de taină” a acestora. Iconic, înseamnă „depăşirea în Divin” a obişnuitului.

În practica gestului Iconic să cauţi această depăşire de taină Divină, altfel te opreşti într‑un „gest gol de conţinut”. În gestul Iconic te „aduni şi te depăşeşti”. Nu te lupta nici cu gândurile, nici cu neliniştile, nici cu memoriile obsedante; lasă‑le să curgă în afara ta, ca pe o „transpiraţie de boală”, dar cu „uşurătatea în interior”, pentru că aşa te vei face sănătos. În gestul Iconic de specific carpatin trebuie să ai două „stări” deodată, una normală a ceea ce eşti tu, cu toate neputinţele, ca exterior, şi încă una în interior, de „uşurare‑depăşire în taina Divinului” care pătrunde în tine. Aceste stări să nu se lupte între ele, ca la filocalici, mintea să lupte cu oprirea gândurilor şi imaginilor.

În gestul Iconic de specific carpatin, normalul cu supranormalul să fie fără distructivitate, ci în paralel, fiecare având propria prefacere. Dar acest „paralelism” are şi un efect Iconic, de a le Iconiza pe ambele într‑o Supraformă care, paradoxal, le suprapreface în taina Iconicului. Fă această practică în gest de închinare şi a normalului, şi a supranormalului, şi a celui ce eşti, şi a celui în care te prefaci Iconic.

De la gestul Iconic făcut în momente de liniştire, ca „rugăciune gestică”, treci la extinderea Iconicului în toate mişcările. Aici este mobilul virtuţilor Hristice în specificul lui Neofit Carpatinul. Orice virtute este o Icono‑Formă Hristică. Să deosebeşti gestul fix ce‑l faci în rugăciunea Iconică din faţa Icoanei Maicii Domnului de gestul activ ce‑l faci în viaţa obişnuită.

Filocalic, se recomandă pronunţarea cât mai deasă a rugăciunii scurte, „Doamne Iisuse, miluieşte‑mă”. Neofit, ştiind că nu toţi pot face concentrare de minte şi mai ales că eşti ocupat cu treburile cotidiene, indică „repetarea gestului Iconic” care nu cere efort de minte, ci doar o „amintire de mişcare”.

Aşa, obişnuieşte‑te să începi orice lucru cu un gest discret de plecăciune‑închinare, ca aplecare uşoară şi neobservabilă. Cu orice te întâlneşti, faţă de orice vezi, fă acest gest. Şi când vorbeşti, orice vorbă să aibă „forma Iconică”, adică să fie smerită, plăcută şi nevătămătoare, iertătoare. Orice lucrezi cu mâinile, să fie sub acest semn gestic de închinare şi plecăciune, fără să fie nevoie să faci semnul Sfintei Cruci. Acesta îl poţi face doar când eşti singur şi la momente mai deosebite.

Să te fereşti să devii acel „ritualist rigid şi fanatic”. Fă gestul Iconic lejer şi larg, ţinând cont de împrejurări şi situaţii specifice. Chiar şi gândurile bagă‑le în forma Iconică de plecăciune. Vei gândi smerit, liniştit şi nevătămător. Practicând zilnic, forma Iconică îţi va „intra până în sânge” şi te va Iconiza Hristic. Aceasta te va deschide şi mai mult pentru rugăciunea gestică pe care o faci în momentele de liniştire, când Viul Iconic Hristic te va pătrunde până în adâncul fiinţei. Atât de mult să‑ţi „placă” gestul Iconic, încât să‑ţi devină o „fire proprie şi permanentă”.

Persistă în practica gestului Iconic. După cum este greu, filocalic, să‑ţi însuşeşti pronunţarea continuă a Numelui lui Iisus, aşa şi gestul Iconic nu este prins de mulţi. Cere, de asemenea, trezvia şi atenţia întregii personalităţi fiinţiale. Majoritatea fac şi gestul tot cu mintea, sau ca pe o simplă poziţie mecanică. Trebuie făcut cu toată fiinţialitatea, suflet şi corp, peste minte şi inimă.

Cel mai dificil li se pare multora conştientizarea „Formei Iconice” a gestului. Aici este secretul, de a pricepe Forma în sine a Iconicului. La început poţi face gestul oricum, cu timpul însă vei simţi tu însuţi nevoia să‑l adânceşti în deschiderile sale de taină. În accepţiunea Pustnicului Neofit, Altarul închinat Domnului este şi originea gestului Iconic. În adresarea ta către Dumnezeu, doar făcând „Loc de Altar” poţi primi Prezenţa Divină. Acolo unde faci Altar Domnului, acolo vine şi Prezenţa Sa.

Ieşi cu tot ce este mai bun în tine şi fă din acestea Altar Domnului, cu gest de închinare. În gest să‑ţi fie întreaga ta fiinţialitate, ca tot ce ai tu mai sfânt, din care să clădeşti Domnului Altar de închinare. Filocalicii fac din Numele lui Iisus Prezenţa Sa, iar din inimă Altar unde să vină, totodată în rugăciunea minţii. Neofit Pustnicul scoate în exterior Altarul, unde trebuie şi tu să ieşi, ca o „depăşire” de proprie fiinţialitate.

Sacrul Altarului trebuie să fie „dincolo” de tine, unde să îngenuncheze fiinţialitatea ta. Deci, sileşte‑te să percepi taina Chipului de Altar al gestului Iconic. Este însăşi Forma Iconică în Sine pe care trebuie să o asume conştiinţa ta. Altarul este Locul Sacru unde tu faci din „propriul material” un Loc unde să vină Prezenţa Divină care, astfel, preface substanţa ta într‑o Sacralitate Dumnezeiască.

Această Unire de creaţie cu Divinul într‑o Sacralitate reciprocă este taina Altarului. Şi astfel, făcând din însuşi gestul un Altar, prin gest tu te Întâlneşti real cu Divinul Hristos. Conştientizează că gestul este Forma Iconică de Altar în care şi tu şi Hristos sunteţi prezenţi deodată. Şi în acest gest să ai Dăruirea ta întreagă, minte şi inimă, suflet şi corp.

Introdu toată fiinţa ta în gestul Iconic şi te predă ca „pietre de Altar”, unde să vină  Prezenţa Domnului Iisus. În gestul Iconic, astfel, tu trebuie să te faci „trupul Altarului” pe care să‑l închini Domnului şi „peste” tine să faci gestul Iconic.

Filocalicii fac „drumul purificării minţii şi inimii prin rugăciunea neîncetată, ca să se ajungă apoi la Sacralitatea de Altar a inimii. Neofit „trece” direct fiinţa în Altar prin „scoaterea” ei în exterior, ca Chip Iconic. Oprirea în tine însuţi cere multă prefacere, pe când în exterior Dăruirea şi închinarea fac direct prefacerea în Altar a propriei fiinţe. Apoi, ca extindere, fă din toate obiectele şi fiinţele din jur, de asemenea, Altare în care este Prezenţa lui Hristos.

Nu te grăbi să treci la treapta următoare până nu trăieşti cu adevărat taina gestului Iconic. Fără adâncirea şi deschiderea în gestul Iconic, nu ai acces la tainele următoare.

Gestul Iconic al Specificului Filocalic Carpatin este în asemănare cu ritualul liturgic din Biserică. Ţine cont de reperele de bază ale gestului Iconic:

– Supraconştientizarea Viului Prezenţei Iconice Hristice. La filocalici se face invocarea Numelui Domnului Iisus, prin care se intră în legătură cu Prezenţa Divină. Aici se face gestul închinării, prin care Viul Iconic se face o realitate. Când te‑ai închinat, intri deja în acest Viu de Putere şi Prezenţă Divină. Gestul crucii şi închinării aduce Prezenţa Hristică.

– Această Prezenţă este Iconică doar prin Chipul lui Hristos. Icoana, în creştinism, înseamnă Chipul lui Hristos. Ceea ce nu are Chipul lui Hristos nu mai este icoană.

– Prezenţa Iconică nu este doar o închipuire sau o presupunere, ci este un real Viu Divin care nu depinde de tine, ci tu de el. Dacă la evrei Numele lui Dumnezeu este „foc mistuitor”, aici, în gestul închinării Iconice, este la fel, „văpaie arzătoare”.

– Gestul Iconic‑Hristic este supraexterior, adică trebuie făcut cu toată integralitatea ta, ca suflet şi corp şi peste acestea. Deci, să nu faci gestul Iconic doar cu mintea sau cu simţirea sau cu poziţia corpului, ci cu toate deodată, în Unire. Doar ca „total” să faci gestul Iconic faţă de Viul Prezenţei Hristice. Aşa, mintea şi sentimentul trec într‑o supra‑formă de Închinare Iconică ce depăşeşte şi mintea şi inima. În gestul Iconic, mintea şi inima se închină, dar nu prin mentalizare sau sentimentalizare, ci prin supraforma totală a integralităţii tale. Aici, în gest, mintea şi sentimentul nu mai sunt „instrumente” de lucrare, ci devin simple componente ale întregului tău care face gestul Iconic. În modalitatea filocalică a pronunţării rugăciunii în inimă, mintea este lucrătoare şi activă. Aici, în gest, activul este întregul tău suflet şi corp, deodată şi în unire.

– După ce faci gestul Iconic, să supraconştientizezi că Viul Hristic te „cuprinde” ca într‑o Supraformă Iconică în care tu, ca şi o „apă” într‑un vas, iei această supraformă. Nu‑ţi închipui cum este această supraformă, ci doar conştientizeaz‑o cu o atenţie cât mai permanentă. Nu‑ţi face nici o imaginaţie, nici cum este supraforma Iconică, nici cum o simţi tu. Să ţi‑o „suprareprezinţi” doar ca pe un Viu cu o Formă Iconică pe care tu nu o poţi percepe, dar care este foarte Activă în sine. La început, te vei simţi ca într‑o „închisoare” unde tu nu mai poţi face nici‑o mişcare. Fă această „odihnă închis în Iconicul lui Hristos”. Atenţie, de îţi vin gânduri şi amintiri, lasă‑le să iasă din tine în „Focul Iconic”, unde se vor topi de la sine. Toată atenţia ta să fie Viul Iconic în care eşti închis şi în care „forţat” iei supraforma sa, şi în care toate cele din tine ies şi se prefac. Tu, „pasiv”, te odihneşti în Iconicul Hristic.

– Acest „pasiv intra‑Iconic” este, însă, un supra‑Activ Hristic ce lucrează asupra ta direct, care te suprapersonalizează Iconic şi pe tine. Neofit Pustnicul susţine că mai înainte de a face tu „purificarea şi virtuţile”, trebuie să primeşti „supra‑forma” Iconică, după care să faci şi activul tău; trebuie să ai mai întâi modelul, care este Iconicul Hristic. Şi primind supra‑memoriile Iconice, vei putea şi tu să lucrezi cele „asemănătoare”.

Aşa, ca practică isihastă a primei trepte, ca „gest Iconic”, nu este accentul pe purificare şi pe virtuţi, ca în modalitatea filocalică athonită, ci accentul pe Ritualul Iconic în care primeşti modelele de memorii de purificare şi virtuţi, urmând apoi să le pui şi tu în lucrare proprie. Făcând ritualul gestic Iconic, vei observa că se trezesc în tine memoriile Botezului şi ale Mirungerii, care îţi „orientează” firea spre cele bune. Începi astfel să capeţi o „vedere Iconică” prin care deosebeşti răul de bine. Şi cu această vedere poţi face apoi virtuţile şi purificarea.

– Extinderea gestului Iconic de la ritualul gestic pe care‑l faci tu personal, în linişte şi în faţa Icoanei Maicii Domnului sau în Biserică, concomitent la gestul Iconic generalizat, prin care să dai la tot ce vezi supraforma Iconică Hristică, văzând în toate „chipul lui Hristos”, acel Cuvânt prin care toate „s‑au făcut”. Ca gest Iconic, să vezi Cuvântul Creator nu ca interior, ci ca supraexterior care îmbracă şi interiorul şi exteriorul oricărui lucru, ca Icono‑Formă. Aşa, totul devine în ochii tăi o lume sfântă, Purtătoare a Chipului lui Hristos.

Aceasta este Practica Isihastă a Specificului Carpatin al Pustnicului Neofit. Este rugăciune permanentă nu prin cuvinte, ci prin gestul Iconic, ca rugăciune‑gestică Iconică. Limbajul gestic‑ritualic este un caracter traco‑dacic ce se păstrează în specificul carpatin.

Dacă deja ai practica isihastă în modalitatea filocalică obişnuită, poţi încerca şi specificul carpatin, dar cu avertismentul să nu le amesteci, ci să le faci pe fiecare separat. Este de fapt acelaşi „fond filocalic”, dar „direcţia” este deosebită. Cea filocalică este ca „interiorizare” şi cea carpatină este ca „exteriorizare”. Şi fiecare are „complexul” său care, dacă nu este bine controlat”, poate produce anomalii patologice. Atenţie, practica isihastă are nevoie şi de un povăţuitor duhovnic, altfel se poate cădea în greşeli deplorabile. Practica gestului Iconic este mai puţin „riscantă”, pentru că este ritual exterior în care se evită „magia minţii şi sentimentalismului bolnăvicios”, care de obicei apare în modalitatea de interiorizare. Eventual, apare un „ritualism formal”, dar fără declanşarea „explozivităţii subconştientului”, din modalitatea interiorizării. Un duhovnic bun poate să te conducă şi în specificul clasic filocalic, al isihiei minţii în inimă. Majoritatea duhovnicilor evită, însă, această practică, mai ales la tineri. Asta nu înseamnă ca nimeni să nu mai încerce practica isihastă. Cei plini de râvnă să‑şi ia toate precauţiile şi să pornească la „drumul mistic” ca Harap‑Alb, cu orice risc. Cei sinceri vor birui toate încercările şi piedicile.

Liturghia Iubirii

„La Început a fost

CUVÂNTUL LITURGHIA”.

În ne-nceput a fost IUBIREA,

Cu Taina Sa, TREIMEA,

Ce este NAŞTEREA-CUVÂNTUL,

Ce este LITURGHIA.

Îngenunchează în FAŢA

ICOANEI DUMNEZEIEŞTI,

Ce este LITURGHIA IUBIRII,

CHIPUL DOMNULUI HRISTOS.

Descalţă-te de toate „afară”,

Pleacă-ţi Fruntea dincolo

De „podeaua de carne”,

Intră în Biserica-Bethleem

Unde MIELUL Cel de SUS

Se face şi Liturghie Pământească,

Ca Lumea să se Nască.

BATE INIMA

LITURGHIEI în DUMNEZEU,

Bate şi în Cer şi pe Pământ,

ACEEAŞI INIMĂ HRISTOS,

De SUS şi de Jos.

Cine poate împiedica IUBIREA,

Cine-i poate pune hotar?...

Iată pe Logosul DIVIN, care este totodată LITURGHIA DUMNEZEIRII în Sine şi cea din Creaţie.

Înfricoşată este Taina Creaţiei,

Că Tu Însuţi o Liturghiseşti;

Tu Însuţi Te ÎNTRUPEZI,

Şi Lumea întreagă

O faci TRUPUL Tău,

Prin care şi noi putem URCA

Până în DUMNEZEU.

Şi eu, şi fiecare suntem

Un CHIP de Liturghie,

Un Anume CUVÂNT-IUBIRE,

CHIP în Veşnicie.

Şi Fiecare suntem

Chip de Creaţie

Şi CHIP al Lui DUMNEZEU,

Care Se ÎNTÂLNESC

Doar în CHIPUL Liturgic al Tău.

Doar în acest CHIP mă Regăsesc

În ÎNTÂLNIREA cu Tine,

În CHIPUL Tău de Liturghie,

TAINĂ negrăită de IUBIRE.

Niciodată nu se opreşte

LITURGHIA IUBIRII,

De aceea este „INIMA

NEMURIRII”,

INIMA în Bătaie neîncetată,

Care nu încetează niciodată.

IISUSE, Bate INIMA Ta

În DUMNEZEU,

În Cer şi pe Pământ,

În toate Inimile Lumii Bate,

POTIR cu SÂNGE

De DUMNEZEU şi de Creaţie,

Care mereu în LITURGHIE

Se fac EUHARISTIE.

DOAMNE, IISUSE, vin şi eu

La ALTARUL LITURGHIEI Tale,

Unde mă aduc ca pe o „Prescură”,

Pe care să o LITURGHISEŞTI.

De puţina mea Iubire nu te scârbi.

Tu m-ai Creat din IUBIREA Ta,

Şi CHIPUL IUBIRII S-a Pecetluit

În Veşnicie pe Fiinţa mea,

Şi Această PECETE fă-o JERTFELNIC,

Pe care mereu LITURGHISEŞTI,

Şi în Fiinţa mea te Întrupezi.

Eu sunt căzut din Iubire,

Prin multe păcate,

Şi zac în prăpastie de moarte,

Dar DOAMNE,

Primeşte-mă ca pe o Prescură

Din care fă LITURGHIE,

Şi „Toarnă” în POTIRUL Tău

Şi o „picătură” de Sânge de-al meu,

Ca IUBIREA Ta şi a mea

Iarăşi să se ÎNTÂLNEASCĂ.

Tu mereu, DOAMNE,

Ne Naşti din IUBIREA Ta,

Şi Creaţia Te Naşte

Neîncetat, de asemenea,

Şi IUBIREA ÎNTÂLNITĂ

Se face EUHARISTIE,

PÂINE de Cer şi de Pământ,

CUVÂNTUL ce TRUP S-a făcut.

DUMNEZEIASCA PÂINE-

HRISTOS,

DUMNEZEU şi Creaţie în

UNIRE,

Iată ICOANA ce nu este idol,

În care şi Lumea

Şi Însuşi DUMNEZEU

Deodată se ÎNCHINĂ.

Tu, DOAMNE IISUSE HRISTOASE,

FIUL Lui DUMNEZEU

Şi Fiu de Creaţie,

Din LITURGHIA IUBIRII

Naşti Biserica-MAMA Lumii,

Creaţia cu DUMNEZEU în

Braţe.

O, IUBIRE a Lui DUMNEZEU

Înfricoşată,

Cum Te faci şi Chip de Făptură,

Ca şi Lumea să primească

DIVINA Măsură!

O, DUMNEZEU ÎNTRUPAT

Ca şi Lumea să URCE în DUMNEZEU,

DOUĂ IUBIRI ce S-au Găsit

„Peste prăpastia de Absolut”.

De aceea niciodată

Nu se opreşte LITURGHIA IUBIRII,

INIMA Nemuririi.

Dacă vreodată LITURGHIA s-ar opri,

Dintr-o dată „toate ar pieri”.

IUBIREA este

Necontenita LITURGHISIRE,

Este Nesfârşita NAŞTERE de Sine,

IUBIREA este „Absolutul RITUAL”

Ce Se face EUHARISTIE-DAR.

Ce este mai Minunat,

DIVINUL ÎNTRUPAT

Sau IEŞIREA Făpturii „peste” Sine

În DIVINUL

Dincolo de orice Chip Creat?

DIVINUL făcut Trup este HRISTOS,

Peste Trup este DUHUL SFÂNT,

Care fără despărţire

Deodată şi UNA Sunt.

HRISTOS face DIVINUL,

TRUP de ÎMPĂRTĂŞIRE,

SF. DUH face TRUPUL

CHIP-DUMNEZEIRE,

HRISTOS şi SF. DUH,

BISERICII LITURGHISIRE.

Un ANUME CUVÂNT al Tău

A Creat un Anume Suflet al meu,

Şi cele Două Chipuri stau

Faţă în Faţă,

Aceasta fiind a mea Viaţă,

Să mă Văd în Tine

Chip şi Asemănare,

Fără amestecare.

Eu sunt mai Întâi

Un CUVÂNT de-al Tău,

Înscris în tine, CARTEA VIEŢII,

Pe care apoi îl ROSTEŞTI

Şi mie mi-l Dăruieşti.

BATE în Fiinţa mea

CUVÂNTUL DIVIN,

INIMĂ de DUMNEZEU.

Şi când pe acesta Îl Aud,

Şi Inima mea

Răspunde Asemenea.

O, Taină a ROSTIRII,

Taina NAŞTERII!

Tu m-ai ROSTIT pe mine

Şi eu Te Rostesc pe Tine!

Când voi ajunge să AUD ROSTIREA

Din care m-am Născut,

Atunci şi eu, IISUSE, mă voi face

Cu Tine „ACELAŞI TRUP”.

DOAMNE IISUSE HRISTOASE,

ICOANA din Cer şi de pe Pământ,

Tu eşti CHIPUL

Prin care toate s-au făcut.

Taina DUMNEZEIRII

Este Taina NAŞTERII Tale

Din TATĂL Cel fără început.

Şi Taina Lumii

Este tot Naşterea Ta

Şi într-un Chip de Făptură,

DUMNEZEU şi Creaţie

În aceeaşi măsură.

CHIPUL TATĂLUI DUMNEZEU

Este dincolo de Vederea noastră,

Dar CHIPUL tău de FIU

Ne Deschide şi nouă

O Tainică Fereastră.

O, CHIP de ICOANĂ,

De DUMNEZEU şi de Creaţie,

De Cer şi de Pământ,

CHIP şi ASEMĂNARE,

Ţie se Cuvine

ÎNCHINARE.

DUMNEZEIREA Deschide

UŞA spre Lume

Prin CHIPUL FIULUI Său,

Şi Lumea deschide şi ea o Uşă

Prin care Se VEDE DUMNEZEU,

Chipul MAMEI FECIOARE

Cu PRUNCUL DIVIN în Braţe,

TAINA Icoanei de Creaţie.

Acestei ICOANE se ÎNCHINĂ

Şi Cer şi Pământ deodată,

Şi prin ea se ÎNTÂLNESC

Toate laolaltă.

Fiecare suntem „Micro-Cosmogonii Hristice”, şi totodată „Micro-Cosmologii” Proprii de Creaţie.

Bucură-Te, UŞA dintre

DIVIN şi Făptură,

Bucură-Te, Puntea dintre

Cer şi Pământ,

Bucură-Te, Perdeaua de ALTAR,

Bucură-Te, Fereastra

Celor de TAINĂ,

Bucură-Te, ICOANĂ,

Inimă în Rugăciune,

Feciorelnică de-a pururi,

Chipul MAICII DOMNULUI.

DOAMNE, IISUSE, în mine Aud

Cum Bate Inima mea din Tine,

În care Însuşi „SÂNGELE de DIVIN”

CURGE fără oprire.

Şi Inima mea de Făptură

Bate prin această Inimă

Cu „sânge de Creatură”.

Şi UNIREA SÂNGELUI de DIVIN

Cu Sângele de Creaţie

Va UNI Cele Două Inimi,

În Însăşi INIMA Ta.

În care este toată TAINA.

Nu există timp,

Dar IUBIREA

Se NAŞTE mereu din Sine,

Şi din RITUALUL acesta

Apare şi Timpul...

Nu există spaţiu,

Dar NAŞTEREA nesfârşită

Face IUBIREA mereu

Să fie „peste” Sine.

O, IUBIRE-LITURGHIE,

RITUAL şi EUHARISTIE!

Inima, înfăţişarea Persoanei

S-a vorbit mult despre inimă, de la „centrul” vital până la „sediul” inteligenţei, intuiţiei şi sentimentelor.

„Ideile mari vin din inimă”.

Se consideră şi o „metafizică” şi o teologie mistică a inimii. Aşa, inima ar fi „organul fereastră” prin care se trece de fapt „dincolo”, spre origini şi lumea necorporală”. În cosmogoniile antice, lumea s-a gândit cu „inima Zeului” demiurg.

Inima este „Tronul lui Dumnezeu”; are în sine „Împărăţia lui Dumnezeu”; este Altarul şi sălaşul spiritului; este „Sfânta Sfintelor” templului şi sionului; centrul lumii; este „supraspaţiul original” al existenţei.

Inima este considerată ca elementul pământului şi totodată al focului-luminii.

Inima – cupa sacră de pământ în care este Focul-Soarele Divin din care emană lumina. Aşa, prin „ochii inimii” se vede de fapt. „Soarele răspândeşte lumina, precum inima răsuflarea”.

„Potirul” creştin este „Inima lui Hristos”, în care este însuşi Sângele-Lumina lui Hristos ca Împărtăşanie.

Este o „inimă cerească”, o „inimă pământească” şi o „inimă individuală”.

Inima este „sediul” inteligenţei, voinţei-acţiunii şi al vieţii în general.

La „judecata” sufletului, se pune în „balanţă” inima, cât este de „grea” ca bine sau rău.

În inimă este „conştiinţa Divină”, cât şi conştiinţa proprie.

Divinul din tine este „glasul Inimii”, zice un proverb.

În tradiţia Biblică, inima este „omul Interior”, sediul „Priceperii”. „Gura mea a grăit înţelepciunea şi cugetul inimii mele Pricepere”, zice o cântare teologică.

Aşa este o distincţie între minte şi inimă. Mintea este înţelepciunea, şi inima este priceperea-eul-conştiinţa înţelepciunii.

Se zice că inima este primul organ ce se formează la făt, şi ultimul organ care putrezeşte după moarte (după patruzeci de zile).

Se spune că Dumnezeu după ce „face pe Adam”, îi „suflă Suflare”, şi aşa „se face suflet viu”, ce ar însemna tocmai „Taina Inimii”.

Astfel, inima ar fi „pământ adamic, model-inteligenţă cerească-spirituală şi Suflare-Spaţiu Divin. De aceea se zice că „atâta viaţă şi suflet ai, câtă mărime de suflare”. Mistic se aminteşte de „deschiderea inimii, prin lărgirea suflării”; sau „unirea minţii cu suflarea”.

Divinul nu poate „încăpea” în „altceva”, dar poate încăpea în Inimă, unde Suflarea Divină şi-a pus Pecetea.

Păcatul atinge direct inima, atât ca spirit, cât şi corp, de unde degradările respective.

Inima este „supraspaţiul”, atât al spiritului, cât şi al materiei, ca „legătură-punte” dintre suflet şi corp. De aceea în inimă se memorează, atât spiritul, cât şi cele trupeşti (inima-creierul de taină), de unde sediul atât al „treziei”, cât şi al subconştientului şi chiar sediul „somnului-uitării”. „Dorm, dar inima mea veghează”.

Inima este „cămara ascunsă”, în care poţi face Altar sau desfrânare.

„Duh nou şi inimă nouă” (Ezechil, 36, 26).

Inima este o „teofanie”, oglinda lumii nevăzute.

În inimă sunt „gândurile cele mai ascunse”, baza naturii intelectuale.

Inima este taina lui Hristos întrupat.

Inima este însăşi taina fiinţei create.

Caracterul de bază creştin este taina persoanei, în care subzistă „puterile” sufleteşti şi din care ies virtuţile. Noi suntem dihotomie suflet şi corp (fiinţă şi energii de creaţie), şi sufletul are în capacităţile lui spiritualul Divin (ca pecetea Divină) şi spiritualul propriu de creaţie ce este transpus totodată şi în energiile corpului. Mai mult, sufletul are pecetea Treimii Divine, de unde taina triadică a „puterilor sufleteşti”. Şi precum Divinul este Personal, la fel şi sufletul nostru este persoană de creaţie. De aici un fel de „reper” al persoanei noastre, ca „trifiinţialitatea sufletului creat”, ce nu-i atinge „simplitatea” de esenţă spirituală creată. Aşa, filocalic, sufletul nostru are „triada”: „minte, poftă şi iuţime”, corespondenţa anticilor, gândire, simţire şi voinţă. Şi din acestea corespondenţele: spiritual, duh-fire şi eu personal-inimă. Unii confundă simţirea cu inima.

Este o „analogie” între configuraţia de taină a sufletului şi structura fiziologică a corpului. Toate misticile au căutat aceste legături intime. Şi în acest sens creştin avem câteva repere. Aşa, se vorbeşte de o minte a sufletului şi de o „minte” a Corpului, ca şi de o inimă a sufletului, ca şi de o inimă corporală.

Inima este totodată ca înfăţişare de suflet, ca organ de corp şi ca Unirea sufletului cu corpul, în „tainicul trup”.

Noi am „uitat” de taina „trupului”, care s-a pierdut la căderea din Rai, Adam şi Eva rămânând „goi”. Este o taină „veşmântul” peste unitatea suflet şi corp, ce este tocmai „trupul”. Se vede că la toate făpturile, corpul are o „veşmântaţie naturală” (păr, culori, diferite adausuri), doar Omul a rămas „gol”.

Se spune că „haina face pe om”, adică o memorie primordială, că „veşmântul-trupul” arată la faţă persoana omului. „După cum este înfăţişarea, aşa este şi sufletul său”, mai zice o vorbă. Atenţie, să nu se confunde „corpul” cu „înfăţişarea” (care este tainicul de Unire suflet şi corp, uitat de noi, datorită păcatului).

Sunt mai multe concepte, referitor la „configuraţia” Omului.

1. Filosofic: – nous (spiritul); psihi (sufletul vital); soma (corpul material). În spirit sunt „raţiunile-loghii divini”; Psihi-sufletul reflectă atât spiritul, cât şi corpul-soma, de unde partea „raţională” şi cea „iraţională” din sufletul vital. Sufletul ar avea astfel trei atribute-puteri, ca gândire, simţire şi voinţă, în alt fel zis, „minte, poftă şi iuţime”.

2. Religios: suflet; trup; Duh. În suflet este „Suflarea Harică Divină”, ce este Chipul Duhului Sfânt, care de este pusă în „lucrare”, va „înduhovnici” puterile sufleteşti (minte, simţire, voinţă), care şi mai mult, se va prelungi şi în trupul material.

3. Iconic: Chipul lui Dumnezeu şi fiinţa personal-individuală creată, ca un „dihotomism” strict.

Şi fiinţa creată are la rândul ei sufletul direct fiinţial de creaţie şi energiile sale corp. Sufletul are în sine Chipul Trinitar al Chipului Divin, ce se transpune ca o „trifiinţialitate” a sufletului,  conştiinţa, duhul şi eul-personal (ce sunt altceva decât zisele puteri ale sufletului, ca minte, simţire, voinţă). Neofit deosebeşte sufletul ca fiinţialitate creată de energiile-puterile sale.

Sufletul, ca fiinţialitate, este dincolo de energiile sale de creaţie, dar le „emite” ca prelungire de fiinţialitate, şi din „oprirea” energiilor sufletului se configurează „corporalitatea” materială.

De aici, deosebirea ce o face Neofit dintre suflet-fiinţă (entitate, duh, eu personal) şi energiile sale de corespondenţă (minte, simţire, voinţă), şi corpul cu propriile corespondenţe (nervi, senzitiv, materie).

Dar această „configuraţie” este într-o „întrepătrundere” globală, cu legături şi răspunsuri reciproce. Sufletul în sine este „trifiinţialul creat” (entitate, duh, eu-personal), care se manifestă energetic (minte, simţire, voinţă), şi se structurează corporal (nervi, senzitiv, organe materie).

În integralitatea sa, sufletul şi corpul sunt un complex propriu, fiinţial şi energetic şi „peste” acestea este „Suprachipul Pecetei” Chipului lui Dumnezeu.

Ar veni, Duhul Divin, ca Pecetea Chipului lui Dumnezeu, şi, „duhul de creaţie”, ca suflet, şi manifestările lor ca energii cu funcţiile organice corporale.

Neofit consideră că „Suflarea Divină” pe care o dă lui Adam este Chipul şi asemănarea, numit de cei vechi ca „Duh”. De unde filocalicul Duh, suflet, corp.

Deci, cunoscând aceste repere, putem să înţelegem raportul mistic dintre modalitatea carpatină şi celelalte.

Sufletul nostru este, cum s-a zis, o „trifiinţialitate” cu pecetea Treimii Divine, ca: chip-conştiinţă (pecetea Tatălui); duh-fire (pecetea Sfântului Duh); eu personal-inima (pecetea Fiului). Şi acest chip direct de suflet (psihi) se transpune ca psihologic: minte, simţire, voinţă (calităţile sufletului) şi totodată se transpune în fiziologicul organic corporal, ca: sistem-nervos-sex; sistem circulator-digestie; organe-materie corporală.

Şi în Unire toate aceste „planuri” sunt personalitatea-individualitatea.

Sufletul este persoana, psihologicul (suflet şi corp) este individualitatea şi fiziologicul este caracterul biologic. Şi în toate este „Acelaşi chip al persoanei”, care are cele trei transpuneri (suflet, individualitate, materialitate). Astfel, sufletul are „asemănarea” cu individualitatea şi organicul material, şi fiecare este o „asemănare-înrudire de chip” a celorlalte, dar în „specificul” lor.

Se vorbeşte de înfăţişarea sufletului, ca un „duh asemănător cu individualitatea corp” (ce are cap, piept, membre). Capul este chipul conştiinţei, minţii şi sistemului nervos; pieptul este chipul duhului, simţirii şi circulaţiei energetice; membrele (mâini, picioare) sunt chipul eului personal, al voinţei şi al organelor corporale. Şi fiecare are câte o „Reprezentare” proprie: capul: trezia, gândirea, sexul (conştiinţa, mintea, sistemul nervos); pieptul: memoria, sentimentul, vitalitatea; membrele: vorbirea, gestul, semnificaţia.

Şi ca Unire este Inima-personalitatea, individualitatea-activul propriu. Astfel, Inima are trei reprezentări: persoană-spirit (psihi-suflet), Inima sufletească; persoană-individualitate (psihologic), inima trupească; persoană-biologic (fiziologic), inima organică. Şi toate sunt de fapt o „Unică Inimă-Unică Persoană”, ce „bate” în trei planuri deodată.

Şi această „Inimă Unică” este „Întregul Personal-individual-biologic”, ca taina Inimii de Rai, „Inima Trupului-Îmbrăcămintea Vie”, pierdută prin păcat, atât de îngerii căzuţi, cât şi de om.

Sf. Părinţi creştini, vorbesc mereu de „Inima de Taină”, peste „inima organică”. Şi misticile antice amintesc de „misterul inimii”, dar ca „centru de interiorizare”. În sens creştin, inima nu este „interiorizare”, ci „Supraexteriorizarea peste interior şi exterior”, de „Inimă Personalitate”.

Este o tradiţie mistică ce spune că în Rai sufletul era la „exterior”, care se vedea primul şi corpul se vedea în „spatele” sufletului, iar peste acestea era „tainicul Trup-veşmânt, Inima personalitate”, încât Adam când pune „nume” vieţuitoarelor, prin această vedere are acces direct la „caracterul-firea” fiecăreia.

Anticii consideră „interiorul” ca „taina vieţii”, ce este „chipul căderii” din Rai, când „Inima personalitate” se pierde şi sufletul se „umbreşte” şi corpul se face „compensaţie” atât de suflet, cât şi de Inima personalitate.

Adam şi Eva rămân cu „trupul de piele”, adică „golul” corporal, peste care trebuie să se pună „îmbrăcămintea” de frunze-haine, iar „Inima Supraexterioară” nu mai este să „oglindească” atât sufletul, cât şi corpul; pielea oglindeşte „golul” de acestea.

În sens mistic creştin, noi insistăm pe evidenţierea „refacerii” Inimii personalitate, veşmântul de Har, sau „Haina de nuntă”.

Noi, după cădere, credem sufletul ca „interior” şi Inima persoană ca un „interior” al însuşi sufletului. În realitatea de Rai, sufletul este la „vedere” şi Inima personalitate este Supraexteriorul-haina de nuntă duhovnicească. Totul va fi la „vedere”, zice Domnul, şi nimic „ascuns” (chipul păcatului). Taina nu este „ascunsul”, ci acel „Minunat Veşmânt” ce îmbracă totul şi din care „izvorăşte” totul.

Acest paradoxal „Interior şi exterior” deodată şi peste ele este Chipul Tainei creştine. Şi Inima persoană-trup este chipul său. Afirmaţia „vor fi un trup” înseamnă „vor fi un Acelaşi Chip de Inimă”, în care se face „Unirea-oglindire”, atât a interiorului, cât şi exteriorului, în care „dimensiunile” se transcend.

Fiecare suntem INIMA din noi

În Înfăţişare.

Inima de Suflet, Inima de Corp,

Fac un „singur” Trup.

IISUSE, Inima mea

Doreşte-ntâlnirea cu INIMA Ta,

În INIMA POTIR

Unde DUMNEZEU şi Făptura

Sunt un „Singur TRUP”.

Întâlnirea în Inimă

În sens creştin, Inima este totodată taina Icoanei. De aceea Inima ca Icoană arată, nu ascunde, descoperă, nu închide, dăruieşte, nu acaparează. Astfel, Inima nu este „interiorizare”, cum de obicei se consideră, ci este tocmai „Prinosul Supraexteriorizării”. Anticii care văd divinul o „esenţă” fac „interiorizarea”, dar în viziunea creştină, Divinul fiind Persoană, „esenţa” este în „deschidere”, nu în „simplificarea închiderii absolute” (esenţă).

Trebuie cu insistenţă evidenţiat acest fapt specific creştinismului.

O inimă de „interior” nu este creştină. O Inimă de Dăruire, de Arătare, de Supraexterior, este Inima Hristică, Inima-Acelaşi Trup, Inima Euharistie.

Este o parabolă, în care se spune că omul, pierzând Raiul, s-au rupt în el, mintea de simţuri, sufletul de corp, iar organele de asemenea într-o dualitate contrară (capul-sex; inima-digestie; organic-anorganic). Şi de aici, intuiţia mistică de „refacerea” integrităţii pierdute prin „reunirea contrariilor”.

Misticile magico-oculte vorbesc de reunirea capului-minţii cu sexul-energia (masculinul cu femininul, până la orgiile metafizico-religioase); misticile pietiste vorbesc de reunirea doar în simţuri (până la sentimentalismul exclusivist).

Mistica ortodoxă creştină vorbeşte de o reunire în Inima de Taină, ce nu este nici mintea, nici simţurile, nici organele cu energiile lor, ci este o „Totalitate” ce le depăşeşte pe toate şi totodată le Uneşte în „Acelaşi Trup-Euharistie” (dăruire-împărtăşire-participare fără amestecare).

La antici, inima este „eros”, minte şi sex în sublimare reciprocă (de la erosul platonic necorporal, până la erosul corporal). La antici, mai este un „dincolo” de „esenţă”, ca spiritualul-ideea pură, ca erosul divin. De aceea misticile antice sunt mistici ori ale „minţii” (cu magismul gândirii), ori ale „simţirii” (cu ocultismul energiilor).

Creştinismul având chipul Inimii-persoană, mistica nu mai este nici magia minţii, nici paranormalul energetic organic, ci mistica Chipului „Inimii-Acelaşi Trup Hristic”, în care mintea, simţirea şi energiile organice se transcend în „Inima-Potir-Dăruire-Euharistie”.

Cine nu face aceste discerneri nete confundă şi modalităţile mistice creştine, cu cele ale minţii, simţirii şi energiilor.

Mistica de specific creştin este mistica Iconică, mistica de „Gest personal integral”, în care se oglindesc atât mintea, cât şi simţurile şi energiile organice.

Iconicul-Gestul nu „esenţializează-abstractizează”, nu preface gândirea în simţuri şi simţurile în gândire sau în forme energetice (ca în tehnicile antice), ci face direct „Gestul Inimii Iconice”, ca Dăruire-Adresare-Deschidere-Primire-Participare-Împărtăşire. Şi în Gestul Iconic, este Unirea Divin şi creaţie, cu tot „corolarul” tot iconic, de minte şi corp şi energii, culori şi lumini.

În Gestul Iconic, nu mintea, nici simţurile, nici paranormalul energiilor nu sunt luate în seamă, ci direct „Gestul Iconic în Sine”, care este „Inima-Acelaşi Trup Hristic”. Mulţi cad în „misticisme” mentale, sentimentale, de energii paranormale, ce nu mai sunt adevărata mistică a creştinismului.

Mistica isihastă, a zisei rugăciuni de unirea minţii cu inima, este tocmai în sensul de refacerea unităţii (prin desfiinţarea contrariilor dintre mental şi simţual), prin care apoi se Rememorează Inima Hristică, taina Inimii-Trup Hristic, care este Inima înduhovnicită, care are totodată pe Sf. Duh, cel care preface „trupul făpturii” în Trup Hristic-Euharistie.

Aşa, modalitatea isihastă, este cea creştină de Inimă Hristică înduhovnicită-Iconică, tocmai „Haina de nuntă” Divină, ce este „Cina cea de Taină”, nu „pat nupţial de eros mental sau corporal” (ca în misticile necreştine).

În Inima mea de lut

Cobor Mintea mea trupească,

Şi în Unire de „Gest”

Chem NUMELE Tău, IISUSE,

Ca Venind Tu,

Inima şi Mintea să se facă

Prescură, în care

Tu să Liturghiseşti

TRUPUL Tău, INIMA IUBIRII

De DUMNEZEU pentru Lume,

Şi aşa, Mintea şi Inima mea

Potir de Făptură,

Să-l UMPLI

Cu SÂNGELE Tău DUMNEZEIESC.

Inima mea Pământească

Să Întrupeze INIMA Ta, IISUSE,

Peste care SUFLAREA SF. DUH

S-o Prefacă

În DUMNEZEIESCUL TRUP,

Şi aşa, şi eu cu Tine

Să fiu un „Singur TRUP”,

INIMĂ de TAINĂ

În care eu, IISUSE,

Te Întipăresc în Fiinţa mea,

Precum şi Tu te ÎNTIPĂREŞTI,

ICOANĂ în care

DUMNEZEU şi Făptură

Sunt deodată ÎMPREUNĂ.

În GESTUL ICONIC de INIMĂ

Mintea uimită doar priveşte,

Şi inima la fel,

Tu, IISUSE, fiind Acela care

CURGI cu SÂNGELE DIVIN,

Şi SF. DUH Bate

În GRĂIRE de TAINĂ.

Nu te opri

În Minte sau Inima de carne,

Nici în Inima de Suflet,

Ci în INIMA de TAINĂ,

INIMA ICOANĂ,

RITUAL de Liturghie,

POTIR şi ÎMPĂRTĂŞIRE,

Peste care este SF. DUH

Şi a TATĂLUI

Absoluta BINECUVÂNTARE.

INIMA are Trei Tărâmuri,

ÎMPĂRĂŢIA Lui DUMNEZEU,

Tărâmul de Cer şi de Pământ,

CHIP de POMUL VIEŢII

În mijloc de Rai.

Prin păcat am pierdut

Şi POMUL VIEŢII,

Şi Unirea de Rai,

Şi am rămas cu „pomul morţii”,

Inimă de Suflet oarbă,

Minte şi Inimă de Corp, la fel,

Un Trup gol pe care

Stă „şarpele”

Cu „limbile lui de otravă”.

Dă „jos” şarpele

Şi fă-ţi Trupul CRUCE,

GEST de INIMĂ

Ce-şi reaminteşte CHIPUL.

Mintea şi Inima în GESTUL

ÎNCHINĂRII,

Cu NUMELE de ICOANĂ

Al Tău, IISUSE,

Vor Reprimi INIMA de TAINĂ.

Inima, taină şi grăire

INIMA DUMNEZEIRII

Eşti, FIUL Lui DUMNEZEU,

Care o Dăruieşti lumii,

PÂINEA IUBIRII,

Însuşi CHIPUL Tău.

INIMA DUMNEZEIASCĂ

Nu putea să-ncapă

Decât într-o altă

INIMĂ de Taină,

Mare cât o Lume,

Inima de MAMĂ,

AL IUBIRII CHIP

Prefăcut în Trup.

INIMĂ DUMNEZEIASCĂ,

CHIPUL Lui HRISTOS,

INIMĂ cât Absolutul,

Curgi în Revărsare

SÂNGE-mpărtăşire,

POTIR de IUBIRE.

BUCURĂ-Te, ICOANĂ,

INIMĂ în Rugăciune,

Feciorelnică de-a pururi,

CHIPUL MAICII DOMNULUI.

Şi peste INIMĂ

Încă o TAINĂ mai este,

DUHUL care BATE

Fără de oprire

DRAGOSTEA în Amintire.

Jurământul Practicii

Cine devenea ucenicul Pustnicului Neofit, trebuia mai întâi să facă o făgăduinţă, care, şi mai mult, era sub formă de „Jurământ al Practicii”, pe care nu-l putea călca şi care atrăgea după sine „blestem” greu.

– Aşa, fratele meu, urmă Arsenie, practica este uşa învăţăturii sfinte. Anticii făceau din învăţătura sacră o taină doar pentru „iniţiaţi şi privilegiaţi”. Cine reuşea să „afle” învăţătura sacră, acela „reuşea” şi practica. Cei din vechime, pentru o învăţătură sfântă îşi sacrificau averea şi chiar se făceau slugi şi robi. Cum zice şi Evanghelia, cel care vrea „comoara din ţarină” îşi vinde totul ca să câştige ţarina şi cu ea, comoara. Ţarina este învăţătura şi comoara este practica. Trebuie „râvna” practicii, ce se susţine prin „exersarea” volutivă, peste toate piedicile. Pustnicul Neofit cere ucenicilor săi menţinerea cu stricteţe a „regulii practice zilnice”. Nu te angaja la cine ştie ce „fapte mari”, ci la puţin, dar „susţinut”.

Mistica Formei este de mare importanţă în practică. Anticii erau foarte superstiţioşi faţă de orice formă, considerând că produce efecte imprevizibile. Scrierile primare erau în forme. Se zice că primii oameni gândeau în forme. Copiii gândesc asemenea. Forma se consideră expresia structurării conţinutului. Dar structurarea, ea însăşi, trebuie să fie pe „nişte forme”. Orice structură este o „formă de interior”. Ideile arhetipale platonice sunt considerate „formele ultime” ale gândirii. De aici mistica Chipului.

Creştinismul, însă, deosebeşte Chipul ca esenţa în Sine de forma ca distincţia Chipului, ca Persoană. Aşa, conţinutul ca esenţă are deja forma în sine ca Chip şi prin distincţie forma se face Arătarea Chipului-esenţei.

Ca ontologie, conţinutul este fără formă şi apoi ia şi formă, sau forma se umple treptat de conţinut? Se zice că doar prin structurare de sine conţinutul ia şi formă. Dar pe ce bază se face structurarea? Trebuie tot o „formă” prin care conţinutul să se structureze.

Noi, creaţia, suntem prin esenţă, forme create. Sunt forme spirituale şi corporale, precum şi forme mentale, sonore, energetice, sentimentale, senzitive, etc. Neofit Pustnicul vorbeşte de o logică trinitară, ca supraformă, formă şi conţinut. Supraforma este Chipul-esenţa Dumnezeirea în sine, din care ies deodată şi în egalitate conţinutul-natura-Firea şi Forma-distincţia-Persoana. Aşa, originea este supraforma din care se naşte forma şi purcede conţinutul. Forma şi conţinutul nu se determină reciproc, ci sunt în originea supraformei. Aşa se consideră: suprasubstanţa ca supraforma; conţinutul ca substanţa şi forma ca substanţializarea. Chipul, firea şi Persoana, ca Trifiinţialitatea de sine a Fiinţei în sine.

De menţionat este faptul că în revelaţia creştină relaţia niciodată nu este între conţinuturi, ci între Forme în care subzistă supraforma şi conţinutul. De aceea Forma este Viul Existenţial al realităţii. Dumnezeul Biblic creează forme, nu conţinuturi, acestea fiind în formele respective. El creează forma de cer şi pământ, de apă şi uscat, de lumină, de zi şi noapte, forme de vegetale şi animale, până la forma de om. Păcatul aduce „ruperea” de supraformă şi aşa, forma şi conţinutul se contrariază şi se fac distructive, până la „moarte”.

Forma vie este proba că este supraforma. Mistica în creştinism este astfel între forme vii, şi nu între conţinuturi care se fac forme, Viul-Forma Iconică de care vorbeşte Pustnicul Neofit. Noi, creaţia, nu putem intra în fiinţa lui Dumnezeu, dar putem comunica real cu Persoana-Forma Vie a Fiinţei.

Concretul mistic al tainei Formei Vii este Gestul Sacru. Gestul este act de exprimare într-o anume formă, ca poziţie, ca orientare sau ca distincţie.

În sens creştin, gestul este legat de ritual, „mişcare înţelegătoare”. Gestul este o adresare, o comunicare şi o orientare faţă de cineva. Aşa, gestul este mai mult decât cuvânt, sentiment, este şi purtătorul acestora. Gestul este legat direct de formă.

Dar gestul este o comunicare vie de formă, de aceea este activul formei. De aici puterea gestului din ritualul cultic. Orice gest este un potenţial de activuri şi un declanşator de activuri. Gestul este „forma care formează”. Dacă Divinul se cheamă prin cuvintele sacre, prin gest se aduce Prezenţa Sa.

Şi filocalicii, ca mistică a minţii, fac din cuvânt gest de adresare, prin pronunţarea Numelui lui Iisus. Neofit Pustnicul însă, păstrează şi forma Divinului din gest. Doar cuvântul este o auto-exprimare, doar de încărcătură proprie. Neofit vrea în gest şi încărcătura prezenţei Divinului, ca Întâlnire şi chiar ca Unire. Acest gest este specificul său carpatin.

În gestul mistic isihast al Pustnicului este direct dialog reciproc, nu doar din direcţia ta ca o adresare spre un Divin „nefixat” într-o formă. Neofit „fixează” Divinul în forma gestului, unde totodată te fixezi şi pe tine, şi aşa gestul se face o Unire. Gestul trebuie să aibă o dublă substanţialitate: o adresare faţă de cineva şi o anume formă de comunicabilitate. Gestul lui Neofit trebuie să fie deodată din partea ta şi a Divinului, în Unire şi conlucrare.

Trebuie să ajungem şi la Iconicul de Persoană al Fiinţei Dumnezeieşti. Ca revelaţie creştină, categoria de Fiinţă este în reperele unei Întreite Fiinţialităţi în sine.

Neofit Pustnicul foloseşte termenul de Trifiinţialitate. Fiinţa creştină are în Sine şi o Fiinţialitate, ce apoi se transpune ca „fiinduri şi fiinţări” de care vorbesc filosofii. Fiinţa de esenţă singulară a filosofiilor nu poate avea în sine şi o Fiinţialitate, ci doar „fiinţări” în „afara” fiinţei. Treimea revelaţiei creştine are şi o Fiinţialitate Intrafiinţială, pe care Sfinţii Părinţi Răsăriteni o încadrează în reperele: esenţă, natură şi distincţie. Esenţa este Dumnezeirea, natura este Firea Divină şi distincţia este Treimea de Persoane. Teologia apuseană cu reminiscenţe filosofice, pune esenţa mai întâi, şi apoi distincţia Treimică. Părinţii Răsăriteni susţin că esenţa şi natura nu sunt niciodată fără distincţie ba, mai mult, în distincţie subzistă esenţa şi natura. Aşa, în Persoană este Dumnezeirea şi niciodată „separată” de ea. Acest Personalism Fiinţial este nota specifică a Teologiei Răsăritene.

Ca mistică isihastă, Chipul de taină al Treimii Fiinţiale Divine este de bază. Toate trăirile mistice se identifică în acest Chip şi fără acesta nu este posibilă personalizarea pe care trebuie să o facă chipul fiinţial de creaţie. Aşa nu de dragul speculaţiei se vorbeşte de această taină mai presus de grăire, ci din necesitatea de raportare cu fiinţa noastră, fără de care nu-şi poate identifica propriul chip de creaţie. Noi suntem creaţi după „Chipul lui Dumnezeu” şi prin el ne identificăm. Ce este Chipul lui Dumnezeu din noi?

Neofit Pustnicul susţine că Chipul Divin din noi este Chipul de Persoană Fiinţială. Unii zic că este un fel de scânteie divină, alţii că este un „principiu spiritual” din adâncul minţii – spiritualul nostru, ca raţionalul ce este cu rădăcini în Raţionalul Divin şi totodată transpus într-un raţional creat.

Neofit vede înrudirea noastră cu Divinul prin Chipul global de Fiinţă Personală, care apoi are componentele de spiritual şi vital. Neofit are o asemănare de viziune cu a Sfântului Grigorie Palama, ce revelează Dumnezeirea ca Fiinţă şi energiile sale Harice. Neofit însă vorbeşte de un Intrafiinţial de prim plan, care apoi se transpune în energiile Harice. La Sfântul Grigorie Palama, Chipul Fiinţial nu se vede prin el însuşi, ci doar prin atributele şi însuşirile Harice, Fiinţa rămânând în permanenţă „acoperită-umbrită” de Har. Apofatismul Sf. Dionisie este aplicat cu stricteţe, în sine Fiinţa fiind considerată mai „presus” de nume şi de chip. Aşa, însăşi Persoana Divină este mai mult o Personalizare prin Har. Neofit este de un Personalism „exagerat”, cum îl învinuiesc unii. El pune Harul în „umbra” Persoanei, considerând Persoana ca evidenţă şi Harul ca „acoperit” de Persoană.

Neofit insistă în primul rând pe un Chip ontologic de Persoană, ca Origine a însăşi Fiinţei. Persoana ca Teo-Persoana. Mai mult, consideră: Teo-Chipul ca Paternitatea; Teo-Firea ca Personalitatea; Teo-Persoana ca Teo-Tatăl.

Neofit exclude „impersonalismul” esenţei ca Dumnezeire nedefinită, dându-i tocmai Chipul Paternităţii, ca şi Firii-Fiinţei, dându-i Personalitatea Chipului. Anticii aici au insuficienţa, că pornesc de la o divinitate „fără” chip, impersonală, care apoi ia chip zis personal, ce astfel nu mai este Fiinţial, ci „de fiinţare”. Ca să fie un real Intrafiinţial, trebuie să fie o Fiinţialitate cu Chip, chiar în esenţă. Aşa, Chipul Paternităţii ca Chip-esenţă, face ca Persoana Tatăl să fie Reprezentarea Fiinţială a esenţei. Dumnezeirea nu mai este „separată” de distincţia sa, Persoana fiind Chip de esenţă al însăşi Persoanei. Chipul, Fiinţa şi Persoana, sunt într-un Trifiinţial. Persoana astfel nu mai este o „prefacere” dintr-o divinitate impersonală, ci este însăşi esenţa care se distinge. Persoana este Teo-Forma Teo-Conţinutului. Este un Arhechip de Persoană în sine, ca Persoana Tatăl Dumnezeu, cel Nenăscut, care Naşte pe Fiul şi Sfântul Duh, fără vreun „gol” de continuitate. La filosofii antici este „golul” dintre divinitatea simplă şi treimea sa. Persoana, în sens creştin, este cea care reprezintă şi identifică Divinitatea.

Mulţi folosesc ca pe o „formulă” zisa „rugăciune a minţii în inimă”, de unde se crede că practica isihastă este „exersarea minţii”. Ce este mintea, se spune prea puţin. Se consideră o „sumă de idei”, gânduri, reprezentări şi imagini, memorii legate de obiecte şi simţuri, tot bagajul subconştientului. Şi isihia ar fi găsirea liniştii în această „junglă” proprie. Şi unde este scăparea? În inimă, unde este Pecetea Chipului lui Dumnezeu, şi unde este astfel şi Prezenţa Sa. Şi prin rugăciunea Numelui lui Iisus activezi Prezenţa Divină. Mintea să o ţii „trează” prin pronunţarea Numelui, şi în restul să „opreşti” tot conţinutul mental să se manifeste. Cu sabia Numelui Lui Iisus tai orice gând, imagine, amintire. Unii însă, nu pot face concentrarea minţii, să oprească „fluxul” mental, şi aşa folosesc totuşi nişte supraimagini „tolerate”, (neadmiţîndu-se de fapt nici o imagine). Aşa este „scara”. O scară pe care coboară-curge din Cap tot conţinutul mental, până jos în inimă, unde este Prezenţa Divină şi unde toate „se topesc-ard”.

Repetarea Numelui lui Iisus este fondul de conştiinţă pe care se face aceasta. Şi aşa apare o „liniştire” a minţii. Alţii folosesc Crucea, la baza ei curgând de asemenea tot bagajul mental, unde se dizolvă. Se mai foloseşte şi Lumina Divină în care, la fel, se topesc toate ale minţii. Cei mai intelectuali folosesc şi simboluri mai largi, ca „neclintirea unui munte” al minţii, sau ca o pasăre ce zboară pe deasupra la toate. Alţii fac un fel de „terapie-isihastă”, fără nimic religios. Toate aceste zise metode şi tehnici, psihice sau fizice, au nevoie însă de un control al unui duhovnic, să nu se cadă în „magia auto-mentalizării”, ce dă acea „auto-hipnoză” de neadmis în creştinism.

Neofit Pustnicul are specificul net al unui Activ „ieşit” din propriul mental, ca să se evite orice eroare. El, în locul pronunţării Numelui lui Iisus, foloseşte Gestul în faţa Iconicului Prezenţei Persoanei lui Iisus. În locul inimii, el foloseşte însuşi gestul Iconic. Acest gest este dublu gest, al tău faţă de Divin cât şi al Divinului Hristic faţă de tine. Gestul să-l faci cu toată fiinţa ta.

„Aruncă-te” la picioarele lui Iisus şi în acest gest Iconic stai cât poţi de mult. El, Iisus, nu te va respinge, ci va face un Act faţă de tine. Nu-ţi imagina cum lucrează acest Act, ci tu doar „acceptă-l” şi deschide-te total. Conştiinţa ta să fie a întregii fiinţe, nu doar o concentrare de minte, o „conştiinţă în gest Iconic”, şi doar atât. Nu te identifica în propria conştiinţă, ci în supraconştiinţa Iconicului Hristic. Aşa, tu intri în Forma Iconicului Hristic, şi te personalizezi Hristo-Form.

În acest Iconic lasă să „curgă” tot conţinutul tău fiinţial, nu numai mental, ci şi sufletesc şi trupesc, ca în Iconicul Hristic să se purifice. Poţi pronunţa uneori şi Numele Domnului Iisus, dacă îţi intensifică conştiinţa gestului Iconic. Tot secretul specificului neofitian este Activul conştient al gestului, şi în activul gestului, nu în activul tău, de minte sau de sentiment. Nu admite nimic mental sau sentimental, păstrează doar conştiinţa integrală a gestului tău şi al Activului Iconic ce Acţionează asupra ta. Acest specific nu este „un altceva”, ci acelaşi filocalic, dar în altă „manieră” de acţiune. Neofit face din gest locul inimii, locul minţii, locul fiinţei proprii, locul Prezenţei lui Iisus, locul Iconic, locul de întâlnire şi Unire.

Dacă faci Iconarea în proprie fiinţialitate (ca inimă sau minte), este riscul să cazi în „auto-iconare” şi de aceea Neofit „scoate” activul mistic într-un „loc dintre Fiinţa lui Dumnezeu şi fiinţa de creaţie”, ca „locul gestului Iconic”. În acest „loc de taină” Persoana Fiinţială a Domnului Iisus poate să se Arate, fără să se intre în Fiinţa Divină, inaccesibilă, şi fără ca fiinţa creată să se amestece cu Divinul. Filocalicii vorbesc de „locul de Har”. Aici, la Neofit, „locul Iconic” este mai întâi „locul Chipului Hristic”, care apoi aduce şi Harul.

Ca practică, dă astfel mare importanţă gestului Iconic şi nu te grăbi să treci la cine ştie ce alte „modalităţi mai miraculoase”. Trăirea gestului Icono-Hristic este aşa de adâncă şi vastă de nu-ţi ajunge toată viaţa. Povestesc ucenicii Pustnicului Neofit că mulţi ajung sfinţi doar prin practicarea acestui gest Iconic. De fapt specificul Neofitian are trei trepte:

1. Gestul Iconic, creşterea în asemănarea Hristică (purificarea);

2. Unirea în Euharistia liturgică Hristică (iluminarea);

3. Înălţarea la Tatăl, îndumnezeirea în Iconicul Persoanei Sfântului Duh (înveşnicirea vieţii de creaţie).

Gestul Iconic

Gestul-act de exprimare într‑o anume formă-semnificaţie, ca poziţie, ca orientare sau ca distincţie.

În sens creştin, gestul este legat de ritualul cultic liturgic. Este numit „slujire cuvântătoare”, „mişcare înţelegătoare”. Gestul are dublă încărcătură, o semnificaţie a celui ce‑l face şi o orientare faţă de cineva. Aşa, gestul este mai mult decât cuvânt sau sentiment, este şi purtătorul acestora. Gestul este legat direct de formă.

Dar gestul este o comunicare vie de formă, de aceea este activul formei. De aici puterea gestului din ritualul cultic. Orice gest este un potenţial de activuri şi un declanşator de activuri. Gestul este „forma care formează”. Dacă Divinul este chemat prin cuvintele sacre, prin gest se aduce Prezenţa Sa. Tendinţele „antiritualice” ale multor mistici fac o „rupere” a formei‑chip de gest‑viul formei. Aşa, se opresc doar la semnificaţia mentală şi expresivă.

Reducerea la cuvânt şi la gând a gestului formei a adus şi în mistică schimbări. Şi filocalicii, ca mistică a minţii, fac din cuvânt gest de adresare, prin pronunţarea Numelui lui Iisus. Neofit Pustnicul însă păstrează şi forma Divinului din gest. A rosti numai cuvântul este o auto‑exprimare doar de încărcătură proprie. Neofit vrea în gest şi încărcătura prezenţei Divinului, ca Întâlnire şi chiar ca Unire. Acest gest este specificul său carpatin.

În gestul mistic isihast al Pustnicului este direct dialog reciproc, nu doar din direcţia ta ca o adresare spre un Divin ne‑„fixat” într‑o formă. Neofit „Fixează” Divinul în forma gestului, acolo unde te fixezi totodată şi pe tine, şi aşa gestul se face o Unire.

Gestul trebuie să aibă o dublă substanţialitate: o adresare faţă de cineva şi o anume formă de comunicabilitate. Doar prin cuvânt, este o exprimare de gest unilaterală, numai din partea ta ca substanţă‑conştiinţă, ca adresare proprie şi ca încercare de comunicabilitate. Gestul lui Neofit trebuie să fie deodată din partea ta şi a Divinului, în Unire şi conlucrare. Iar în această Unire tu eşti cel pasiv şi Divinul cel Activ.

Ca practică, tu faci gestul de adresare propriu şi apoi te laşi pasiv sub Activul de Adresare pe care îl face Iconicul Hristic faţă de tine. La Neofit, gestul mistic este în această dublă Încărcătură.

Prima treaptă este Adresarea faţă de un Dumnezeu Viu. Viul lui Dumnezeu este Chipul său. Chipul lui Dumnezeu este „Dumnezeu din Dumnezeu”.

Dumnezeu este Dumnezeu şi înainte de crearea lumii şi Chipul de Dumnezeu nu depinde de forma creaţiei, că el creează „după Chipul său”, ce înseamnă un Chip în Sine, după care apoi este creată lumea.

Chipul său nu se confundă cu „limita” de sine, fiind tocmai Nelimitatul tuturor nelimitărilor. În Chip, Fiinţa se identifică pe sine şi Fiinţa distinge Chipul. Chipul este Nevăzutul care tinde mereu la Arătare. De aici iconarea lumii; toate au în ele Chipul lui Dumnezeu. Filosofii făceau din Chipul lui Dumnezeu, un spiritual de idei pure divine.

Numele lui Dumnezeu, Nume Iconic, faţă de care se face „gest” de închinare, este mai mult decât simpla „numire”. Tradiţia este ca mai întâi să faci Altar căruia să-i dai Numele sacru, care face să vină Chipul Divin. Fără Altarul Numelui Divin, ce este Iconicul său, nu este prezenţa Divinului. Aşa, specificul de Ritual faţă de Iconicul Divinului.

Se pune accent pe Ritualul Iconic al Numelui Hristic, ca Gest, nu ca pronunţare. Numele Hristic este ca un Chivot în care este Euharistia Divină în locul Tablelor Legii. Aşa, în faţa Chivotului te închini şi faci metanie, iar Numele Său este un sacru ce se pronunţă cu înfricoşare şi doar în anume momente speciale, altfel vei fi „ars” de Focul mistuitor. Doar Numele îmbrăcat în Iconicul Său poate fi accesibil, altfel nu.

„Unii Părinţi învaţă să se facă Rugăciunea cu gura, alţii cu mintea. Eu zic, cu amândouă. Că uneori slăbeşte mintea a o grăi, lenevindu-se; iar alteori gura. De aceea trebuie să ne rugăm şi cu gura şi cu mintea... Dar trebuie să o spunem liniştit şi fără zgomot, ca nu cumva glasul să tulbure simţirea şi atenţia minţii şi să le împiedice. Aceasta până ce mintea, obişnuindu-se cu lucrarea, va înainta şi va lua putere de la Duhul, ca să se roage în întregime şi cu putere. Atunci nu mai este de trebuinţă să se roage cu gura. Atunci va ajunge să se facă toată lucrarea numai cu mintea.” [3]

Specificul Pustnicului Neofit începe cu Altarul Numelui Hristic, ce este totodată Numele Hristic ca Iconic, nu ca simplă numire pronunţativă. Numele lui Iisus să fie ca un Altar faţă de care ai gest de închinare. Aşa, atenţia practică nu este pe pronunţarea Numelui, ci pe gestul faţă de Iconicul Numelui. Numele să nu fie Cuvânt, ci Iconicul Cuvântului. Cuvântul este în interior, Numele Iconic este Arătarea Cuvântului.

Prima treaptă este Altarul de Taină al Numelui Hristic, ce se concretizează în „gestul Iconic de Închinare” faţă de Altarul Numelui Divin.

Altarul este Iconicul de Întrupare. Icoana de Întrupare Hristică este taina Fiului lui Dumnezeu, Cuvântul care „S-a făcut Trup”. EL mai întâi se Uneşte cu lumea sa creată, ca şi lumea să se poată uni cu Dumnezeu.

Divinul se „îmbracă” şi în chipul lumii şi-i dă o „Suprareprezentare” de Iconic. Aceasta nu înseamnă idolatrie; Chipul reprezentat nu se transformă în divin (ca la idoli), ci se îmbracă într-un Divin ce acceptă Întruparea în reprezentarea Iconică. Aşa, Iconicul acesta nu este de „substanţă” şi nici ca Divinitate, ci ca Supra-Formă ce le îmbracă neamestecate şi în legătură.

Dacii legau totul de forme-chip (vârful Omu, Cozia, Râmeţ, etc.). În creştinism Forma este legată de Persoană. Toată taina este în Chip, Viul Iconic de care vorbeşte Pustnicul, Viul „legăturii de taină”. Pentru Neofit, Viul Iconic nu este în „interiorul” Icoanei, (ca la idoli), ci în exterior, care îmbracă Icoana. Şi, în acest miraculos Viu Iconic de exterior al Chipului reprezentat se face apoi dialogul cu Icoana, ca Suprareprezentare.

Pe Neofit îl interesează taina Supraviului din exteriorul Icoanei, cel legat de Prezenţa Persoanei Icoanei. Unde este reprezentarea Chipului Iconic, acolo vine imediat şi Prezenţa Persoanei respective, dar „peste” reprezentare. Şi Prezenţa Persoanei de dincolo de reprezentare, face apoi şi un fel de „harizare” a reprezentării – Altar.

Prima treaptă este mistica gestului faţă de Persoana directă a Chipului şi Numelui Hristic, Persoana înglobându-le. A pronunţa doar Numele duce la un activ mental exploziv cu efecte sufleteşti şi trupeşti adesea periculoase, mai ales, de nu sunt sub Îndrumarea unui Duhovnic Iscusit.

Neofit are „frica” magismului mental reminiscent al caracterului antic. Relaţia de comunicare cu Divinul Hristic, astfel, se face printr-o „trecere pe alt plan”. Şi, acest Plan este Persoana directă Iconică.

Şi, atunci, ce percepi, dacă nici nu pronunţi Numele şi nici nu mentalizezi Chipul? Să nu se confunde cu un fel de „gol verbal şi mental”. Aici, în Iconic, este tocmai Plinul Persoanei ce înglobează toată diversitatea şi, pe care, totodată, o Personalizează în Unitatea tuturor diversităţilor, de a Personaliza „de-personalizările” noastre datorate păcatului. Cea mai grea problemă este „refacerea” Personalizării noastre rupte de un mental poluat şi pătimaş. Anticii au încercat aceasta prin „efortul de concentrare” mentală şi printr-o disciplină ascetică.

Trebuie să Personalizezi Hristic în primul rând mintea şi trupul tău şi, totodată, totul în jurul tău. Persoana este Suprareprezentarea Numelui şi Chipului.

În faţa Persoanei Hristice fă „gest” de închinare. Filocalicii athoniţi fac şi ei acest gest al minţii, dar cu activ-pronunţare mentală a Numelui Hristic. Neofit „opreşte” deocamdată şi pronunţarea, atenţia orientându-se pe gestul Iconic.

Mai ales, la început, să nu fie nici un activ în proprie minte sau propriul corp, ca să nu se declanşeze „explozia ocultă a anormalităţilor” din tine, care de obicei se întâmplă în practica mistică. Gestul să fie însăşi atenţia gestului. Şi aceasta te va Hristo-Iconiza, îţi va reface propria personalizare, ca apoi să fii „apt” şi de un activ de răspuns propriu.

Să te identifici cu gestul; să te faci tot una cu gestul de închinare, ca un fel de perihorezic-întrepătrundere între propriul eu şi răspunsul integral al persoanei tale.

Filocalic athonit, închinarea o simţi ca „iubire de Duh”. Ca gest Iconic, iubirea este sub chipul direct de închinare şi ca gestul însuşi, ce nu se confundă cu Duhul. Este şi o „iubire de gest”.

Gestul o dată făcut, devine Iconic permanent, în care te identifici şi te personalizezi. A sta „nemişcat” în gestul Iconic cât mai mult timp, este o practică ascetică a trăitorilor Pustnici Carpatini.

Să faci o „închinare în sine” este gestul Iconic neofitian.

Gestul de închinare şi Iconic sunt sinonimi, în accepţiunea lui Neofit. Iconic înseamnă gest de închinare în sine. Să nu se confunde iconicul ca „întrupare”, cu gestul Iconic de Închinare. Gestul Iconic este însăşi Sacralitatea Iconicului de întrupare.

Athoniţii fac din centrul de personalitate propriu un „Duh de comunicabilitate”. Neofit îl identifică în gestul Iconic de închinare. Duhul şi gestul Iconic sunt două specificuri mistice, care în fond au aceeaşi „destinaţie”, ca dialog Interpersonal dintre persoana ta şi Persoana Divină.

Întruparea în trup sau închinarea în Duh. Athoniţii caută ieşirea din simţurile trupului ca să intre în Duhul sufletului. Neofit Carpatinul face „închinarea în gestul Iconic”, care nu este nici de trup nici de Duh, ci de „gest în sine”.

Gestul se face cu trupul, dar, totodată, şi cu sufletul, ca gest al integralităţii personale, în care se închină deodată şi sufletul şi trupul. În închinarea de Duh se face o transcendere a trupului, o trecere în Duhul sufletului.

Gestul Iconic păstrează ambele închinări, şi de trup şi de suflet, fără să le treacă unul în altul, ci le trece pe amândouă în Comunul de Gest Iconic în sine. Duhul dizolvă trupul şi trupul dizolvă Duhul, pe când gestul Iconic le dă ambelor Supraforma de gest Iconic în sine.

Filocalicii athoniţi vorbesc de un Viu de Duh, iar Neofit Pustnicul vorbeşte de un Viu de Gest Iconic. Athoniţii au „comunul de Duh” (ce are doar chip peste trup), iar Neofit are „comunul de gest Iconic” (ce are ambele chipuri, şi de trup şi de suflet, în supraîntâlnirea în acelaşi gest Iconic).

În chipul de Duh este un activ intens de suflet, ce se traduce prin activ de minte, de rugăciune şi închinare cu mintea-lucrătoarea Duhului. Ca gest iconic, activul nu este nici al sufletului (prin minte), nici al trupului (prin simţuri), ci este un direct activ de gest însuşi.

Filocalicii athoniţi fac „închiderea în Duh” a simţurilor trupului, printr-o „lărgire” a activului minţii de Duh, ca „Prezenţă de Duh”, atât a propriului eu personal, cât şi a Duhului Sfânt ce aduce Prezenţa lui Hristos şi a Sfintei Treimi.

Ca gest iconic, se face „închiderea în gestul Iconic”, atât a sufletului cât şi a trupului, cu „lărgirea” tot a activului de gest în sine, şi, apoi, gestul este „aducător” de Duh Sfânt. Aşa, Duhul Sfânt El Însuşi se „Întrupează” în gestul Iconic Hristic.

Athonit, Sfântul Duh aduce pe Hristos, pe când, în gestul Iconic, Hristos aduce apoi pe Sfântul Duh. De aici, cele două specificuri de activ mistic. Athonit este un activ direct de Duh prin care să Vină Hristos, iar carpatin este un activ direct Hristic de Iconic-gest prin care să Vină şi Sfântul Duh şi cu el Sfânta Treime.

De aici şi cele două modalităţi de practică, prin activ de Duh-minte şi prin activ Hristic-gest Iconic. În modalitate de Duh, trupul caută o contrariere cu mintea, de unde „războiul simţurilor” ce năpădesc mintea şi o fac părtaşă trupului, ca duşmană Duhului. În modalitatea de gest iconic, atât sufletul, cât şi simţurile trupului se „închid” în gestul Iconic şi chiar de fac unele răbufniri contrare, nemaiavând nici activ de minte, nici activ de simţuri, sunt obligate să intre în Unicul activ al gestului Iconic însuşi.

Icoana de creaţie

Neofit Pustnicul foloseşte în specificul practicii sale isihaste taina Întrupării Hristice, prin icoana de creaţie ce este Maica Domnului. Noi avem Arătarea lui Hristos prin naşterea sa din Maica Domnului. Aşa, Icoana Maicii Domnului cu Pruncul Dumnezeiesc Hristic este Icoana vieţii duhovniceşti.

Începătorul care vrea să se iniţieze în practica isihastă trebuie să treacă prin „creşterea deodată cu Pruncul Hristic” ce se Întrupează în lume. Taina creaţiei este legată direct de Întruparea Fiului lui Dumnezeu, şi fiecare creaţie are în ea taina Întrupării Hristice. Neofit este un Hristolog maxim. Toată creaţia „trece” prin Hristos şi se face Trupul mistic al său.

Fă rost de o Icoană cu Maica Domnului şi începe practica cu gestul ritualic faţă de aceasta. Poţi aprinde şi o candelă sau barim o lumânare. Poţi folosi şi tămâie. Încearcă să descoperi gestul Ritualic sacru. Pruncul Hristic din braţele Maicii Domnului va deveni tot mai Viu, faţă de care te vei simţi atras.

Taina Persoanei lui Dumnezeu este Dincolo de toate chipurile şi toate reprezentările de creaţie, şi noi nu putem vorbi despre El decât în măsura în care El însuşi se descoperă-revelează. Dumnezeu este Fiinţă absolută care a creat lumea şi faţă de care fiecare făptură creată are un raport de răspuns specific. Mai mult, viaţa creată nu se poate „despărţi” de Prezenţa şi Acţiunea lui Dumnezeu ce o are faţă de creaţia sa, orice „gol” de Divin aducând „moartea”.

Nu încerca, începător fiind, să-ţi imaginezi pe Dumnezeu sau să-l răstălmăceşti cu propria ta minte confuză şi fără vederea de Duh. Chipul lui Dumnezeu este prin Chipul lui Hristos, Fiul Său care vine în lume cu Arătarea tainei Chipului Divin, care nu se poate vedea direct de noi, condiţia de creaţie. Şi Icoana Întrupării lui Hristos este ochiul prin care şi noi trebuie să privim.

– „Mergând, învăţaţi toate neamurile, botezându-le în numele Tatălui şi al Fiului şi al Sf. Duh”. Dumnezeu se Numeşte pe sine lui Moise ca: „Eu Sunt Cel Ce Sunt” (Ieşire, 3, 14). El este taina supremă şi, de aceea, a vorbi despre El este nevoie tot de taină.

Dumnezeu nu este o Divinitate doar, ci este Chip de Dumnezeu Persoană. Şi Hristos este Arătarea tocmai a Chipului lui Dumnezeu cel de taină. „Să începi să vezi lumea în taina Chipului lui Dumnezeu”, este specificul lui Neofit, adică „prin Chipul Icoanei”, făcând din fiecare înfăţişare a lumii o reprezentare Iconică a Chipului lui Dumnezeu care se Întrupează în făpturile sale, ca să le dea fiinţă şi viaţă.

Neofit nu face metafizica minţii, de a conceptualiza pe Dumnezeu printr-un nume, ci metafizica unui Chip Personal a cărui percepere este Chipul Iconic. Dumnezeu este Chip în sine, în care subzistă Numele şi Persoana. Şi fără Iconicul Hristic Chipul lui Dumnezeu este doar o conceptuare a minţii, ce poate cădea uşor în închipuire. Iconicul Hristic este o realitate faţă de care mintea nu mai face „mentalizare intramentală”, ci face gest de închinăciune. Chipul lui Dumnezeu nu este considerat „adâncul din minte”, acel raţional Divin. Pentru Neofit, Chipul lui Dumnezeu este pecetluit peste „toată” fiinţialitatea noastră, în care intră deodată şi mintea şi trupul.

Chipul lui Dumnezeu, ca Iconic, este mai mult decât ca Chip de Dumnezeu „în relaţie cu lumea”. Dumnezeu nu este un nume „funcţional”, ci un Supranume Sacru în sine, ca Dumnezeu în sine şi, prin acesta, şi Dumnezeu pentru creaţia sa. Acest Dumnezeu Intrafiinţial este Iconicul Divin. Filosofii antici consideră pe Dumnezeu o Divinitate Fiinţială, ce în „afară şi faţă de creaţie” se face un zis „Dumnezeu”, ca un Dumnezeu fără nume în sine şi un Dumnezeu cu nume şi numiri în „afară” de sine. Chipul de Dumnezeu este Iconicul în sine al Fiinţei Dumnezeieşti, prin care însăşi Dumnezeirea este. Noi nu ştim Chipul lui Dumnezeu, dar ni se revelează Asemănarea Sa.

Numele lui Dumnezeu nu este o „numire” pe care o face creaţia, după chipul ei, ci vine de la însuşi Dumnezeu care se Numeşte pe sine şi se revelează. Este o supra-sacralizare a Numelui lui Dumnezeu ca Iconic Divin în sine, faţă de care trebuie să faci gest de închinare şi cu „înfricoşare mare”, apoi şi Numirea lui.

Stai în genunchi câteva minute în faţa Icoanei Hristice de Întrupare, cu gestul Iconic, cu toată fiinţa ta. Eşti cu mintea tulbure, cu trupul plin de nelinişte, cu inima mâhnită şi ruptă de sentimente contradictorii... În gestul Iconic, lasă-le să curgă... Nu te forţa să-ţi stăpâneşti gândurile şi pasiunile, nu fă concentrare de minte, lasă totul să curgă, până la ultima picătură. Tu rămâi doar neclintit în gestul Iconic. Să nu cazi în închipuiri, să menţii doar gestul Iconic Dacă pari că „somnolezi”, nu te speria, reînnoieşte-ţi conştiinţa gestului Iconic prin reamintirea Suprareprezentării Persoanei Hristice. Dacă simţi nevoia să şi pronunţi Numele lui Iisus, o poţi face, dar la intervale rare şi cu intensitate de gest de închinare. Atenţie, să nu laşi mintea să fie centrul conştiinţei. Toată conştiinţa ta să fie „mutată” în Iconicul Hristic. Să nu anihilezi mintea, ci „mută” doar „locul”, din mentalul propriu, în supramentalul Iconic Hristic. Să nu fie ca o minte „ieşită” în afară din corp, ci ca o intrare a fiinţei tale întregi, suflet şi corp, în Iconicul Activului Hristic, în care se „identifică” pe sine.

Unii fac „dedublarea” prin „ieşirea minţii” în afara corpului, ce este o „falsă ieşire”, o „auto-mentalizare peste propriul mental”, ce înseamnă „proiecţia de sine” în dublă realitate. Aici este ocultismul magic al minţii, în care cad mulţi. Neofit Pustnicul are o „frică” teribilă de acest „magism mistic”, de aceea „opreşte” total, la început, orice activ de „minte prin minte”. Şi aceasta o face prin „mutarea locului” minţii din minte în Iconicul Hristic, unde primeşte „peste” minte, Hristo-Iconizarea. Mintea să lase să curgă tot conţinutul mental în Iconic. Mintea va căpăta gustul de a se odihni în Iconic şi nu-i va mai place propria „natură” de minte, ci supranatura Iconică.

Filocalicii introduc mintea în inimă, tocmai ca să deschidă această vedere totală fiinţială. Neofit o introduce în Iconicul Hristic, ca să o scoată total din „auto-mentalizare”, ca să lase fiinţa proprie „liberă” spre Hristo-Iconizare. Mintea noastră este îmbâcsită de „formele păcatului”. Intrând în Iconicul Hristic, aceste „forme anormale” se văd în gol, fără suport, şi, aşa, Mintea va primi potenţa Virtuţilor Hristice prin care va răspunde apoi Iconicului. Neofit consideră că mai întâi trebuie această intrare în Iconic, ca să poţi apoi face Virtuţile. Unii mistici recomandă direct virtuţile, care se fac tot după „formele proprii”. Neofit vede Virtutea ca supraformă Iconică, „peste” propriile forme.

Practică astfel zilnic şi această modalitate de specific carpatin.

Taine şi descoperiri

Iconic înseamnă „Chip în distincţie”. Chipul este Adâncul Fiinţei în sine, care se distinge prin Asemănarea Sa, ca Persoană – „lărgirea fără limite” a Chipului care, în toate lărgirile sale, nu se „schimbă”. Un Chip închis în sine, ca şi un „infinit tot închis în sine”, este o „închidere în infinit”, dacă nu-şi „depăşeşte” propriul infinit. Şi, această „depăşire de taină” este o infinitate şi de interior şi de exterior. Pentru conceperea noastră această taină se traduce ca zisa „Formă”. „Forma ca infinit peste infinit” este zisa distincţie de Teo-Formă a Persoanelor Treimice. A „cuprinde infinitul” este o „imposibilitate”, şi atunci Forma care totuşi cuprinde infinitul este şi aceasta un „Infinit peste infinit”. Forma este cea mai enigmatică problemă. Conţinutul tinde spre o formă şi nu poate fi „fără” formă. Forma este „conţinutul conţinutului”. Forma „poate” cuprinde infinitul conţinutului, că este tot conţinut-infinit, dar în Cuprindere de sine. Dacă infinitul nu s-ar Cuprinde pe sine, nu ar fi un infinit, ci închidere. Acesta este Viu de Fiinţă „peste” Fiinţă şi în Comunicare de cele ale Fiinţei.

Practic, trebuie să conştientizezi tot mai mult că tu „intri” într-o Formă Iconică. Filocalicii au o Formă de interior. Specificul Pustnicului Neofit are Forma Iconică, „interior scos în exterior”. Aşa, mistica lui Neofit nu este „intrarea în Fiinţă”, ci Participarea la un Fiinţial de „Formă Fiinţială”. Pentru Neofit, Formă este taina în Arătare a Nearătatului interior. Şi la cele Arătate se poate participa. Şi, Arătarea este Sacră, ca şi interiorul, de aceea Forma de Arătare este Iconicul Chipului celui dincolo de Arătare. Taina Formei Fiinţei Divine este „întoarcerea” infinitului „înapoi şi peste” sine, ca o „îmbrăcare” a infinitului cu propriul infinit. Şi această Formă Fiinţială este însăşi Persoana-distincţia de sine a Fiinţei.

Ca practică, încearcă să Intri tot mai mult în această taină a Formei Iconice Divine, în care trebuie să te prefaci, să te iconizezi. Neofit recomandă un model de acest fel, prin gest de închinare; Gest de iconarea celor din jur. Aşa, zilnic, toate mişcările tale să fie mai întâi ca o închinare adusă Domnului Iisus, care a creat totul. Faţă de orice obiect sau altă persoană, fă gestul formei de închinare. Fă o discretă „plecăciune” la orice mişcare. Această formă de gest te va obişnui să „respecţi” orice lucru. Dacă filocalicii se silesc să pronunţe neîncetat Numele Domnului Iisus, ca specific neofitian, este silinţa să faci gest de închinare faţă de orice şi la orice mişcare. Va deveni o obişnuinţă.

La toate să le dai „îmbrăcămintea Iconică”. Tot ce este formă, de la cel mai mic obiect, are Iconicul Hristic, „peste” înfăţişarea sa. Tu să îmbraci totul cu Iconicul Hristic, peste toate considerentele. Să iconizezi totul cu Iconicul de taină Hristic. Aşa, dându-le la toate Forma Iconică, sacralizezi lumea. Chiar şi celor răi dă-le Iconicul şi vei observa cum parcă toate se schimbă în jurul tău. Acestea sunt primele virtuţi Hristo-Iconice pe care trebuie să le faci. Şi tu personal zilnic stai un timp în gest de închinare Iconică, cu toată fiinţa ta.

Atenţie, la orice mişcare, Iconică, să ai impresia că Hristo-Forma este cea care activează, nu tu cu mintea sau simţirea. Când faci închinăciunile sau metaniile, atenţia să nu fie pe mişcările respective, ci pe Iconicul Formă de închinare. Să percepi tot mai mult Forma Iconică în care tu te personalizezi ca asemănare de Iconic Hristic. Neofit Pustnicul nu admite concentrare pe organele corpului. Chiar dacă ridici mâinile în sus, le duci la piept, aceste gesturi să fie în impresia pe Forma Iconică în care intră organele respective. Mulţi fac un fel de „mistificare pe organe”, ce nu se admite de Isihasm.

Să percepi Forma de închinare este prima percepere a Iconicului neofitian. Să o simţi până în măduva oaselor şi să o cultivi în orice mişcare. Filocalic este pronunţarea Numelui lui Iisus, care cere activ şi efort de minte. Neofit scuteşte pe începători de acest efort, de care sunt capabili foarte puţini. Gestul Iconic se face mai uşor. Ca practică, poţi să alternezi ambele modalităţi. Iconicul de pronunţare cheamă Divinul în inima ta. Iconicul de gest al lui Neofit este o intrare a ta în Iconic.

Neofit zice:

– Aruncă-te în braţele lui Hristos, că El nu te va respinge. Dacă Îl chemi, datorită păcatelor poate să întârzie să vină, trebuind o curăţire mai înainte. Aşa, tot aruncarea directă în braţele Lui este de preferat.

Divin şi creaţie

Neofit vorbeşte de un arhechip al creaţiei, de un Hexameron al Facerii Lumii, de un Hexameron Euharistic şi de un Supra-Hexameron în Veşnicie, ca îndumnezeirea în Iconicul Sfântului Duh. De aici şi treptele sale de practică mistică, a gestului Iconic pentru Arhechipare Hristică; a Unirii Euharistice după Arhechipare; şi a vieţii Divine, în care creaţia poate intra prin Harul ce împărtăşeşte, dincolo de creaţie, însuşi Divinul ca Împărăţia Cerului.

De la gestul Iconic făcut în momente de liniştire, ca „rugăciunea gestică”, treci la extinderea Iconicului în toate mişcările. Aici este mobilul virtuţilor Hristice. Orice virtute este o Icono-Formă Hristică. Filocalic, se recomandă pronunţarea cât mai deasă a rugăciunii scurte, „Doamne Iisuse, miluieşte-mă”. Neofit indică „repetarea gestului Iconic”, care nu cere efort de minte, ci doar o „amintire de mişcare”.

Aşa, obişnuieşte-te să începi orice lucru cu un gest discret de plecăciune-închinare, ca aplecare uşoară şi neobservabilă. Cu orice te întâlneşti, faţă de orice vezi, fă acest gest. Şi când vorbeşti, orice vorbă să aibă „forma Iconică”, adică să fie smerită, plăcută şi nevătămătoare, iertătoare. Orice lucrezi cu mâinile, să fie sub acest semn gestic de închinare şi plecăciune, fără să fie nevoie să faci semnul Sfintei Cruci. Acesta îl poţi face doar când eşti singur şi la momente mai deosebite. Să te fereşti să devii „ritualist rigid şi fanatic”. Fă gestul Iconic lejer şi larg, ţinând cont de împrejurări şi situaţii specifice. Chiar şi gândurile introdu-le în forma Iconică de plecăciune. Vei gândi smerit, liniştit şi nevătămător. Practicând zilnic aceasta, forma Iconică îţi va „intra până în sânge” şi te va Iconiza Hristic. Aceasta te va deschide şi mai mult pentru rugăciunea gestică ce o faci în momentele de liniştire, când Viul Iconic Hristic te va pătrunde până în adâncul fiinţei. Aşa de mult să-ţi „placă” gestul Iconic, încât să-ţi devină o „fire proprie şi permanentă”.

Prezenţa Iconică

Ca practică, specificul Pustnicului Neofit este gestul faţă de Prezenţa Iconică a Persoanei lui Hristos, ce coboară prin taina Întrupării Sale. De unde îl luăm noi pe Hristos, Cel Înviat şi Înălţat la cer, şi ce este Prezenţa lui?

Noi nu ni-L închipuim, ci îl conştientizăm că este Prezent cu adevărat în tot locul, fiind Dumnezeu cel atotprezent. Din cauza păcatului, noi nu-L mai vedem şi nu-I mai percepem Prezenţa Sa reală. Iov, din Vechiul Testament, răspunde celor ce îl sfătuiau să se lepede de Dumnezeu, că nu poate, deoarece „simte în nările sale Suflarea lui Dumnezeu”. Sfinţii percep cu adevărat Acel Viu Divin ce este Prezenţa lui Dumnezeu. Unii îl numesc Har, energie necreată Divină. Neofit Pustnicul îl consideră un Viu Fiinţial, care are într-adevăr şi Harul, dar nu se confundă cu acesta. Fiinţa, în sensul revelaţiei creştine, nu „iese” în „afara” Sa, dar Iese Intrafiinţial ca distincţie de Persoane Treimice. Şi, persoana are capacitatea, apoi, să iasă real şi faptic şi în „afara” Sa, fără să-şi „piardă” Fiinţialitatea. Această ieşire a Persoanei Fiinţiale, în „afara” Sa, este Prezenţa, în accepţiunea lui Neofit.

Persoana, ca distincţie de Fiinţă în sine, ca să fie completă, are şi o distincţie „peste hotarele” Fiinţei, Persoana fiind paradoxala taină a „Formei-Cuprinderii infinite a infinitului Fiinţei”. Aşa, Persoana este „Un Afară Intrafiinţial”, ca distincţie de Fiinţă şi „Un afară” ca „peste” Fiinţă.

Fiinţa nu este „închisă” în sine, ci Deschisă şi în sine şi în afară de sine şi „peste” acestea, ca energie Harică. Fiinţa Divină nu este într-un spaţiu, ci Ea Însăşi este propriul Spaţiu, ce înseamnă şi Interior şi Exterior „tot” Divin, şi apoi este „spaţiul creat”, ca „loc de fiinţialitate creată”.

Pentru filosofia antică, enigma cea mai mare este cum Inteligibilul se poate face „materie-corp”, considerând până la urmă că de fapt se „unesc dual-contrar”.

Ca mistică isihastă, enigma nu este „corpul material”, ci „spaţiul creat” în absolutul Divin, ce este şi Interior şi Exterior. Şi acest „spaţiu creat” este însăşi „fiinţialitatea creată”, pentru că „spaţiul” este „interiorul fiinţei”, ieşit în exterior. Greşit se consideră că întâi este spaţiul şi apoi „obiectul”... Spaţiul este interiorul obiectului scos în exterior tot ca obiect... Nu există „spaţiu liber” în sine, ci după căderea în păcat apar „goluri de fiinţialitate”, ce dau impresia de „spaţiu liber”. La fel şi timpul. Deci Prezenţa Persoanei Fiinţiale Divine este tocmai Spaţiul Divin ca Fiinţialitate Divină ieşită în exterior.

Aşa, Prezenţa nu este energie, mare atenţie, ci Prelungire de Fiinţialitate peste „hotarele sale”, din care apoi iese şi o energie Harică. Neofit distinge cu evidenţă susţinută această deosebire între Prezenţa ca Fiinţialitate de exterior şi energie ca strălucire de Prezenţă. Prin Prezenţă se Comunică „cele” al Fiinţei, şi apoi cele ale Prezenţei se comunică prin energiile Harice. Dacă s-ar comunica direct cele ale Fiinţei prin energii, ar fi o „transformare” de Fiinţă în energii, de neadmis.

De asemenea, Neofit Pustnicul mai insistă pe taina „legăturii” nedespărţite dintre Persoana Hristică Înălţată la cer şi trupul său pământesc în continuă Asumare.

Hristos ne-a lăsat în mod deosebit taina Euharistiei Liturgice, prin care, permanent şi continuu, lumea se preface şi devine Trupul său, ca Asumare şi Urcarea lumii pământeşti la cer. „Eu sunt Viţa, voi sunteţi mlădiţele”.

Mistica Isihastă a lui Neofit este tocmai prefacerea a tot ce este creaţie în Trupul lui Hristos. Dacă filosofic, şi chiar teologic, se spune că Dumnezeu a creat lumea ca spiritul (Chipul de Divin) să spiritualizeze „materia” (chipul de creaţie), Neofit, ca mistică, vede aceasta în taina „Asumării lumii” ca Trup Hristic. Această viziune hristologică a sensului lumii este la Neofit ca Intrarea lumii în Trupul lui Hristos. Şi, atunci, Prezenţa sa este cu adevărat permanentă. În tot „locul” unde se Cheamă Hristos, El Vine să Asume cele de acolo ca Trup al său. Filocalicii aleg „locul cel mai intim”, ca inima.

Neofit are specificul de a face „Altar” în exterior, mai întâi, care apoi se va interioriza, de unde specificul de „gest Iconic”.

Ce trebuie menţionat, ca specific al lui Neofit, este faptul că Prezenţa Divină odată este Prelungire de Fiinţialitate, ce are totodată şi o energie Harică, dar acoperită de Activul direct al Prezenţei, şi, încă o dată, aceasta se „localizează” de facerea unui „Altar”, unde se cheamă Activul Viu al Prezenţei, faţă de care se face apoi gestul iconic. Prezenţa Divină „generală şi nelocalizată” în mod special, nu este „comunicabilă”.

Neofit caută tocmai „comunicabilul” Prezenţei Hristice. Filocalicii îl fac prin pronunţarea Numelui lui Iisus, cu localizarea în minte şi inimă. Neofit consideră un comunicabil neîndoielnic al Prezenţei, în Chipul de Altar exterior, nu interior, unde poate fi „falsificat de componentele interioare”. De aceea, ca practică, Neofit „scoate” rugăciunea din interior, în gestul de exterior. În exterior poţi ridica direct Altar, pe când în interior trebuie mai întâi să transformi interiorul în Altar, ce este greu şi adesea imposibil... De aici necesitatea Bisericii, ca Loc unde este o Prezenţă Divină Directă, fără prefacerile dubioase ale unui „interior propriu”. Şi, în aceste „locuri Iconice”, Prezenţa Divină se face un Viu Activ care lucrează şi în care tu te poţi modela-iconiza.

Neofit Pustnicul consideră că în prima treaptă a Iconicului Hristic trebuie pus accentul pe Activul direct al Iconicului Hristic. Gestul Iconic este Hristo-Formă direct, după care urmează transfigurarea Harică. Iconicul Hristic este Viu de Hristo-Formă, ce este prin „sine însuşi”. În acest Viu direct de Hristos trebuie să se intre ca practică isihastă, mai întâi. După ce devii „Formă Hristică”, te vei îmbrăca şi în strălucire Harică.

Fiul Dumnezeiesc Asumă direct şi Personal Actul întregii Treimi faţă de creaţie şi se manifestă în creaţie în Chipurile Supramanifestării sale Intrafiinţiale, pe care le traduce în chipuri de creaţie. Fiul revarsă în creaţie Chipurile Divine, ca „Împărăţia Tatălui”. Fiul face El însuşi acest Gest de Închinare Divină. Neofit pune mare bază, ca practică, pe Iconizarea memoriilor noastre prin Iconicul Hristic. Gestul Iconic este prima posibilitate. „Fă Chip de Altar în orice mişcare a ta şi, din toate ce le vezi, fă Chip de Altar, unde este Prezenţa reală a lui Hristos.”

Persistă în practica gestului Iconic. După cum este greu, filocalic, să-ţi însuşeşti pronunţarea continuă a Numelui lui Iisus, aşa şi gestul Iconic cere, de asemenea, trezia şi atenţia întregii personalităţi fiinţiale. Majoritatea fac şi gestul tot cu mintea, sau ca o simplă poziţie mecanică. Trebuie făcut cu toată fiinţialitatea suflet şi corp, peste minte şi inimă. Cel mai dificil li se pare multora conştientizarea „Formei Iconice” a gestului. Aici este secretul, de a pricepe Forma în sine a Iconicului. La început poţi face gestul oricum, cu timpul însă vei simţi tu nevoia să-l adânceşti în deschiderile sale de taină.

În accepţiunea Pustnicului Neofit, Altarul închinat Domnului este şi originea gestului Iconic. În adresarea ta către Dumnezeu, doar făcând „Loc de Altar” poţi primi Prezenţa Divină. Unde faci Altar Domnului, acolo vine şi Prezenţa Sa. Ieşi cu tot ce este mai bun în tine, şi fă din acestea Altar Domnului, cu gest de închinare. În gest să-ţi fie întreaga ta fiinţialitate, ca tot ce ai tu mai sfânt, din care să clădeşti Domnului Altar de închinare. Filocalicii fac din Numele lui Iisus Prezenţa Sa, şi din inimă Altar unde să vină, în totodată rugăciunea minţii. Neofit Pustnicul scoate în exterior Altarul, unde trebuie şi tu să ieşi, ca o „depăşire” de proprie fiinţialitate. Sacrul Altarului trebuie să fie „dincolo” de tine, unde să îngenuncheze fiinţialitatea ta. Deci, sileşte-te să percepi taina Chipului de Altar al gestului Iconic. Este însăşi Forma Iconică în sine, pe care trebuie să o asume conştiinţa ta. Altarul este Locul Sacru unde tu faci, din „propriul material”, un Loc unde să vină Prezenţa Divină, care, astfel, preface substanţa ta într-o Sacralitate Dumnezeiască.

Această Unire de creaţie cu Divinul într-o Sacralitate reciprocă este taina Altarului. Şi, astfel, făcând din însuşi gest un Altar prin gest tu te Întâlneşti real cu Divinul Hristic. Conştientizează că gestul este Forma Iconică de Altar, în care şi tu şi Hristos sunteţi prezenţi deodată. Şi în acest gest să ai Dăruirea ta întreagă, minte şi inimă, suflet şi corp. Introdu toată fiinţa ta în gestul Iconic şi te predă ca „pietre de Altar”, unde să vină Prezenţa Domnului Iisus. În gestul Iconic, astfel, tu trebuie să te faci „trupul Altarului”, pe care să-l închini Domnului. Filocalicii fac „drumul purificării minţii şi inimii”, prin rugăciunea neîncetată, ca să se ajungă apoi la Sacralitatea de Altar a inimii. Neofit „trece” direct fiinţa în Altar, prin „scoaterea” ei în exterior, ca Chip Iconic. Oprirea în tine însuţi cere multă prefacere, pe când în exterior Dăruirea şi închinarea fac direct prefacerea în Altar a propriei fiinţe. Apoi, ca extindere, fă din toate obiectele şi fiinţele din jur, de asemenea, Altare în care este Prezenţa lui Hristos. Nu te grăbi să treci la treapta următoare până nu trăieşti cu adevărat taina gestului Iconic. Fără adâncirea şi deschiderea în gestul Iconic nu ai acces la tainele următoare.

Revelaţia creştină este prin excelenţă taina „Întrupării Fiului lui Dumnezeu”. Întruparea să nu se confunde doar cu adoptarea unui corp material. Teologic creştin, Fiul lui Dumnezeu se Întrupează în fiinţialitatea de creaţie, adică în suflet şi trup creat. Întruparea este astfel Asumarea de către Natura Fiinţială Divină şi a „unei-alte” naturi fiinţiale, de creaţie. Anticii considerau „întruparea spiritului în materie”. În revelaţia creştină, nu spiritul este taina lumii, ci crearea unei naturi fiinţiale de creaţie. Întruparea lui Hristos este în natura integrală de creaţie, ca Asumarea Firii create, deodată suflet şi corp. Pentru antici, „încarnarea” spiritului este doar „încorporarea” lui în materie, cu toate consecinţele respective.



Pravila Pustnicului Neofit

Viaţa Isihastă începe cu Ritualul Acatistului Icoanei Maicii Domnului; începe cu Vederea prin Ochii Icoanei Maicii Domnului.

„Întâlnindu-se Sfântul Grigorie Sinaitul cu Sfântul Maxim Cavsocalivitul, între altele îi spuse: Te rog, mărturiseşte: Ţii Rugăciunea... Iar acela zâmbi puţin şi zise: Nu vreau să-ţi ascund cinstite Părinte, Minunea Născătoarei de Dumnezeu, care s-a făcut cu mine. Eu o Rugam cu lacrimi să-mi dea Harul Rugăciunii neîncetate. Într-una din zile, mergând la Biserica ei, o rugam iarăşi, sărutând Sfânta Sa Icoană. Şi deodată am simţit în pieptul meu o căldură şi o flacără ce venea din Sfânta Sa Icoană, care nu mă ardea, ci mă răcorea şi îndulcea... de atunci Părinte, a început inima mea să Zică Înlăuntru ei Rugăciunea, şi din acel timp, n-a mai lipsit Rugăciunea din inima mea. Iartă-mă.”

(Filocalia, Vol. VIII,

Maxim Cavsocalivitul).

O, MAICA DOMNULUI,

Din ICOANA Ta,

Un DUH de Taină se Naşte...

În Tine este ICOANA de SUS,

Că Porţi în Braţe

Pe DUMNEZEIESCUL IISUS,

În Tine este Icoana de Jos,

De Pământ,

Şi aşa în ICOANA Ta sunt

Şi DUMNEZEU şi Creaţia Împreună.

Iată DUHUL ce trebuie

Să Intre în mine,

DUHUL de Isihie.

În genunchi în faţa ICOANEI,

În mine Intră DUHUL Mistuitor.

DUMNEZEU Se face

În Lume COPIL,

Şi eu, Făptură,

Mă fac Copil al Lui DUMNEZEU.

Iată TAINA DESTINULUI meu.

O, CHIPUL ICOANEI

MAICII DOMNULUI,

Tu îmi deschizi

UŞA spre DUMNEZEU

Care Se ÎNTRUPEAZĂ în Lume,

Ca să mă Întrupez

În DUMNEZEU şi eu.

Să URCI în DUMNEZEU,

Este CALEA Isihiei.

O, TAINA ICOANEI,

Cânţi în mine mereu,

Ca o LITURGHIE.

Şi începe în mine RITUALUL

Ce naşte DUH de Isihie.

Pustnicul Neofit a lăsat cuvânt de taină ucenicilor săi, tocmai în acest sens. Este un imn al Icoanei Maicii Domnului numit Acatist. Toţi ştiau acest Acatist pe de rost. Unul nu-l putea nicicum să-l înveţe... De abia după douăzeci de ani a reuşit. Bucuros, a alergat la Pustnicul Neofit. Din acel moment, a început să aibă Rugăciunea neîncetată isihastă.

De aici, Icoana Vieţii Isihaste, Icoana Maicii Domnului cu Pruncul Dumnezeiesc în braţe.

Fă-te Paracliserul ICOANEI.

Este „Rugăciunea ÎNCHINĂCIUNII”.

Cine nu învaţă mai întâi să se Închine la Icoană, nu va intra niciodată în Taina Isihiei.

Concentrarea de care se vorbeşte este Închinarea.

ÎNCHINAREA la ICOANĂ

Este DUH de mare TAINĂ.

ÎNCHINAREA este ZBOR

Pentru Inima cu DOR,

Care cade la picioare,

Ca-n Văzduh apoi să ZBOARE

În CÂNTARE.

Iisus cel Întrupat în braţele Maicii Domnului este Iisus-ul isihiei. Pacea-Isihia Divină coborâtă în lume, este Iisus cel Întrupat.

Toţi, după tradiţia Pustnicului Neofit, au Cultul Ritualului Icoanei Maicii Domnului. Toţi au cu sine Icoana Maicii Domnului şi zilnic fac Ritualul Închinării.

Relatează unul: „Prima dată trebuie să te sileşti. O dată, în timp ce stăteam în genunchi, parcă o Lumină iradia din Icoană, şi în această Lumină erau Ochii Pruncului Iisus, ce se uitau nevinovaţi şi blânzi, care se tot apropia de pieptul meu... Şi de atunci, Icoana Maicii Domnului a devenit pentru mine într-adevăr, Uşa Altarului de Taină. Căpătasem o mare evlavie faţă de acest Ritual”. Să câştigi „Duhul Ritualului Sacru” este primul pas.

Icoana are Duh, tocmai prin Viul Ritualului din ea. Acest Duh este Lumina Tainică.

„Să începi să vezi lumea prin ochii Icoanei”. Să vezi lumea în Noua Lumină. Această „punte” dintre pământ şi Lumină este „calea”.

În viziunea creştină, lumea se naşte din „Copilul Divin şi Mama-creaţie”.

Ritualul Icoanei trebuie să-ţi fie „Apa Ritualică” în care mereu să te purifici.

Să capeţi o Vedere de Icoană a lumii, să transformi lumea în Icoana Întrupării lui Hristos. Dumnezeu nu coboară în lume, ca apoi să iasă din ea, ci ca să Rămână pe veşnicie în ea. Hristos cel Întrupat este Înveşnicirea Divinului în lume.

Se zice că legendarul Zalmoxe este o numire a „moşului-înţeleptului, Zal-moşul”. Moşul carpatin este „bătrânul înţelept”, nu orice bătrân. Este specificul carpatin al numelui de Avva-Părinte spiritual. Moşul şi avva sunt similari. Se zice că în tradiţia veche Pustnicii Carpatini se numeau între ei cu „Moşule-Părinte”.

Pustnicul Neofit se zice că era numit de ucenicii săi „Moşul cel Sfânt”. Moşul este „acumularea întregii înţelepciuni de Moştenire Sfântă”. Însuşi Dumnezeu, popular, se arată în chip de Moş. Magii ce vin la Pruncul Hristic sunt moşi, de unde „Moş Crăciun”. Moşii-înţelepţii lumii se închină Dumnezeiescului Prunc din braţele Fecioarei.

Cultul strămoşilor de aici vine. Cine nu are un Moş-Strămoş în neamul lui, acela va pieri. Trăinicia este în Stră-Moşi.

Stau în genunchi

În faţa ICOANEI,

Şi PRUNCUL HRISTOS

Ce-L ţine în Braţe

Lumea întreagă

În ICOANĂ Sa o PREFACE.

FECIOARA-MAMĂ

Este ICOANA Lumii,

PRUNCUL HRISTOS

Este ICOANA Lui DUMNEZEU

Şi ÎNTÂLNIREA lor de TAINĂ

Dă Lumii DUMNEZEIASCA HAINĂ.

Vederea lumii într-o Icoană cosmică este Maica Domnului cu Pruncul Dumnezeiesc în braţe. Cartea Vieţii este Icoana Maicii Domnului.

Cine nu primeşte Duhul Icoanei, nu va putea citi Cartea de Taină a isihiei.

Unde să găsesc CHIPUL

În care Mintea

Să-mi ODIHNESC?

Este în Braţele

ICOANEI MAICII DOMNULUI,

În HRISTOS,

PRUNCUL DUMNEZEIESC.

O, PRUNC-MIEL Nevinovat,

În care toată LUMINA

CERULUI

Şi Pământului s-a ADUNAT.

Isihie, LUMINĂ

De SOARE

DUMNEZEIESC ÎNTRUPAT,

TAINĂ de ICOANĂ,

DUHUL Tău

Şi în mine să VIE...

„Vezi, la fiecare pas, Icoana Întrupării lui Hristos?” Până nu vezi lumea toată o Icoană, să nu îndrăzneşti să intri în Taina isihiei.

Toţi ucenicii Pustnicului Neofit îşi căpătaseră renumele de „metaniştii şi închinăciuniştii”. Se povesteşte că şi la bătrâneţe Pustnicul Neofit făcea câte o mie de metanii şi închinăciuni din genunchi, fără să scadă din ele. Era un Ucenic de-al său foarte râvnitor, dar slab şi firav din naştere, care, neputând să facă multe metanii şi închinăciuni, le făcea cu „duhul”, cum se exprima el. Stătea nemişcat, chiar şi culcat, dar cu duhul făcea toate metaniile şi închinăciunile Isihaste. El repeta adesea: După cum soarele, vrea nu vrea, trebuie cu stricteţe să parcurgă un anume număr de ore, la fel, Isihastul trebuie să parcurgă un anume număr de metanii şi închinăciuni. Tot acel ucenic firav spunea: O zi dacă nu fac metaniile şi închinăciunile, în acea zi sunt mort cu duhul.

Duhul isihiei nu este „nemişcarea”, ci Supramişcarea Ritualului Sacru. Ca să intri în Divinitate, trebuie să câştigi Supramişcarea de Duh.

Închinăciunea şi metania sunt „gest Sacru” şi acesta atrage Duhul Supramişcării, peste „mişcările naturale energetice”.

Însuşi DUMNEZEU

Se-nchină,

Coborându-Se-n Creaţie,

Când Se face

PRUNC Făptură

În ale MAICII Sfinte Braţe.

Ucenicii Pustnicului Neofit se mai numeau de unii, „cocoşaţii”, pentru că permanent erau puţin aplecaţi. Uneori dormeau din genunchi cu fruntea la pământ, sau se rugau timp îndelungat în această stare. Sfântul Moise Arapul stătea tocmai în această poziţie, în genunchi cu fruntea la pământ şi cu mâinile strânse întinse, poziţie, pe cât de incomodă pe atât de „ritualică”, ce îi aducea liniştea.

Câştigă taina gesturilor ritualice.

La unii apar explozii energetice în cap sau în inimă, sau în alte organe, şi prin gesturile ritualice se pot remedia. Cei cu explozii în cap să privească mereu în jos, să cânte rugăciunea, să citească cu voce, orice gând să fie cu smerenie. Cei cu explozii în inimă, să ridice mâinile la rugăciune, să deschidă ochii mari, să se uite în sus. Cei cu explozii în organele inferioare, să stea cu fruntea la pământ, să ridice mâinile.

Învăţând să citeşti în Cartea de Taină a Icoanei, săvârşeşti Lucrarea isihiei.

Prin Icoana Întrupării lui Hristos în lume ridică-te la Icoana cea dincolo de toate icoanele, la Icoana lui Dumnezeu Tatăl.

Originea creaţiei este Fiul, „prin care toate s-au făcut”, care deodată cu sine Duce şi creaţia la Tatăl Dumnezeu.

Se zice că, înainte de moarte, Neofit Pustnicul vedea o Icoană faţă de care privea cu ochii mari, şi sta ca răpit cu duhul. Ce vezi, Moş-Avva? îl întrebau ucenicii. Icoana... Icoana... Închinaţi-vă Icoanei, fiilor, este totul... Lumina... Lumina... Icoana... Iisuse... Iisuse, Tu eşti Lumina. Şi Duhul Icoanei, ce Foc mistuitor... ce ne duce la Tronul lui Dumnezeu Tatăl... Tatăl, Odihna odihnelor... „Tatăl nostru care-Le eşti în ceruri”... Şi zicea Rugăciunea „Tatăl nostru”...

Este un salt brusc, de la pământ, tocmai la Supraînăţlţimea absolutului Divin.

A zice „Tatăl nostru” este „cutremurător”. Îţi vezi „nimicnicia” de făptură creată. Trebuie să devii şi tu un fiu vrednic de Tatăl Dumnezeu. Parcă un Ochi de o Putere absolută te priveşte şi te pătrunde până în oase. Icoana lui Dumnezeu Tatăl, Icoana tuturor icoanelor...

Aceste reprezentări Iconice să nu „mentalizeze” realitatea, ci să o Fiinţializeze, ca pe un Viu direct.

O, ce Dor de Taină are fiinţa noastră, să se Închine Fiinţei Dumnezeieşti!

Rugăciunea „Tatăl nostru” „trezeşte” în tine taina Chipului Fiinţial.

Se vorbeşte de zisa treaptă a „purificării”. Neofit îi zice treapta Rescralizării. Misticile antice încep cu un fel de „morală” mistică de „norme-reguli”. Neofit Pustnicul are specificul de intrare directă în „focul Sacru”.

Moise vede „Rugul Aprins de Focul Divin”, unde trebuie să intre „desculţ”. Această „descălţare” este iconografia Purificării. Rugul Aprins al lui Neofit este Icoana Maicii Domnului şi descălţarea este gestul de închinare-metanie, iar Focul Divin este Rugăciunea „Tatăl nostru”.

Fiul Hristic descoperă lumii pe Tatăl. „Cine M-a văzut pe Mine, a văzut pe Tatăl” (Ioan, 14, 9).

Pustnicul Neofit este „simplu şi direct”. Zi şi „Tatăl nostru” mai insistent.

Cine să spună

CHIPUL TATĂLUI?

Singurul care poate

Este CHIPUL FIULUI.

FIUL este

CUVÂNTUL-ASEMĂNAREA,

Ce din OCHIUL TATĂLUI

Se NAŞTE,

LUMINA-ARĂTAREA.

Şi tot din OCHIUL TATĂLUI

PURCEDE

CĂLDURA CHIPUL DUHULUI,

Care Împreună cu LUMINA

SUNT Însăşi TREIMEA.

FIUL CHIPULUI TATĂLUI

Cântă,

DUHUL de asemenea Pecetluieşte

Şi în FIUL şi în DUHUL

TATĂL Se ODIHNEŞTE,

Şi TATĂL, FIUL şi DUHUL

Sunt TREIMEA UNITĂ.

TATĂL, NUME Cel mai MARE,

FIUL, NUME Cel mai SCUMP,

DUHUL, NUME Cel mai SFÂNT,

Ţie, DUMNEZEU TREIME

ÎNCHINARE!

„Odihneşte” în isihia Iconării.

Gestul închinării şi metaniei, precum şi zicerea „Tatăl nostru”, să devină ceva firesc. Nu este meditaţie şi concentrare de minte.

Ucenicii Pustnicului Neofit fac Practicarea cu stricteţe a Ritualului isihast, din care vine apoi şi „luminarea” minţii, ca o iconare a minţii. Mintea să se închine Icoanei. „Desfrâul” minţii este „păcatul îngerului căzut din cer”. Mintea noastră păcătoasă-demonică trebuie să îngenuncheze în faţa Icoanei.

„La început a făcut Dumnezeu cerul şi pământul”. Cerul este Chipul Fiului lui Dumnezeu care se întrupează în braţele pământului, chipul Maicii Domnului.

O, ce Taină!

Iată că şi noi suntem „un pământ” în care să se întrupeze cerul. Pământul nostru este firea noastră creată, ce trebuie să întrupeze Suprafirea Divină Hristică. Ritualul Icoanei este Uşa acesteia.

Mintea şi simţurile greu se iconizează. Prin Ritualul Icoanei se face şi această „minune”. Mintea şi simţurile sunt magii din noi, care îngenunchează în faţa Icoanei Maicii Domnului cu Pruncul Hristic în braţe. Mintea aduce ca Dar aurul-mintea însăşi. Inima aduce ca Dar imaginaţia-smirna. Iar simţurile aduc tămâia-arderea de bună mireasmă. Mintea este prima ce trebuie să „îngenuncheze” în faţa Pruncului Divin. Mintea cu smerenie trebuie să primească Taina Revelaţiei Hristice. Mintea să aibă Revelaţia ca gândire şi ca judecată îngenuncherea.

Simţurile, de asemenea, încep să intre în sacralitate. Inima Recunoaşte pe Hristos. Gustul caută Pâinea şi Apa cea Vie. Auzul caută Cuvântul cel sfânt. Mâinile învaţă tot mai mult să se închine, în locul „agresivităţii negative”. Picioarele învaţă să îngenuncheze şi să stea „drepte” în faţa Sacralităţii Divine.

Duhul isihiei începe să Lucreze în tine.

Creaţia iubeşte pe Dumnezeu tot ca chip de fiu, ca Fraţii Fiului lui Dumnezeu.

Fă-ţi Mintea Prunc,

Fă-ţi Inima Prunc,

Fă-ţi toate Simţurile Prunc,

Asemenea

PRUNCULUI HRISTOS,

Şi cu PRUNCUL DUMNEZEIESC

Zi RUGĂCIUNEA TATĂLUI CERESC.

Chipul Copilului este chipul Icoanei de creaţie. În faţa copilului şi o sălbăticiune se „pleacă”. Copilul este „sfântul de creaţie”. Mama este sfântă doar prin sfinţenia copilului.

A batjocori sau a vătăma un copil este „crimă antidivină”. Cine vatămă o mamă ce are copil mic este, la fel, „crimă antidivină”. În faţa Mamei şi copilului trebuie să te închini.

La Neofit este „caracterul carpatin” direct de a „oferi” Oaspetelui Divin, „Pâinea şi Paharul cu Apa”, „sacralitatea casei”.

Eu ce să aduc în DAR

La Staulul PRUNCULUI DIVIN?

Aduc însăşi Inima

În care sunt eu însumi Dăruit.

Cine IUBIREA Lui DUMNEZEU

Să o cuprindă?...

Doar FIUL Său o poate.

Şi IUBIREA FIULUI

Doar Chipul de MAICĂ.

O, Chip de Mare TAINĂ,

Ţie Chipului celui mai ALES,

Deşi Chip de Creaţie,

Având pe FIUL

Dumnezeiesc în Braţe,

Te faci ICOANĂ de Închinare:

Bucură-Te ICOANĂ

De Dumnezeiască Întrupare.

Să treci la Icoana Cuvântului întrupat este Urcuşul isihiei.

Neofit Pustnicul face mistica icoanei-biserică Hristică. Templul este „aşteptarea” venirii lui Mesia. Biserica are pe Mesia-Hristos. Icoana este templul împlinit, ca Biserică.

Aşa, icoana nu mai este „idol-autodivinizare”, nici „zeificare-personificarea idolului”, nici „învestire cu divin”, ci suprasacralitatea peste acestea.

Neofit Pustnicul porneşte direct de la Euharistia-Icoanei. Este caracterul carpatin al „pumnului de pământ” al dacilor. Icoana lui Neofit Pustnicul este „Euharisticul-Trupul îndumnezeit”.

Creştinism înseamnă „trup Înviat”. Icoana este trup Înviat, nu „corp-obiect idolatrizat”, ci Sacru al Învierii.

„Condiţia” de Înviere este Taina Icoanei. Pentru mulţi, trupul Înviat este un „trup de-corporalizat”, un „trup idealizat-spiritualizat”. Euharistia creştină revelează însă „corporalizarea trupului Înviat”, ca Pâinea-Carne îndumnezeită-Înviată. Neofit Pustnicul este misticul filocalic al condiţiei Euharistice al icoanei.

„Tăiere mistică a capului”. Neofit Pustnicul repeta

adesea ucenicilor săi: „Isihasmul începe cu tăierea capului, ca la Sf. Ioan Botezătorul, ca să curgă sângele minţii

în Potirul Euharistiei Capului Hristos”. „Eu sunt Pâinea cea Vie”, zice Hristos. În această Pâine este trupul Viu al icoanei.

Pâinea Euharistică este „obsesia mistică” a isihasmului lui Neofit.

Icoana, la Neofit, nu este corp, ci Supratrup al corpului şi al Spiritului întrupat. Icoana este mai întâi Supratrup de icoană, şi apoi este spirit, şi, după acestea, este şi corp material. Acest Supratrup al icoanei, ce transcede şi spiritul şi corpul, este mistica Pustnicului Neofit.

Este un „dincolo” unde Fiinţa inaccesibilă poate „ieşi” din sine ca să-şi împărtăşească „cele despre Fiinţă”. La Neofit toată nevoinţa mistică este ajungerea la „Supralocul” unde şi Fiinţa şi energiile ei, şi spiritul şi corpul, se pot întâlni deodată şi în împărtăşire reciprocă, ceea ce în mod obişnuit nu este posibil. Supralocul Supratrupului Euharistic este tocmai Supratrupul icoanei.

Pentru Neofit, icoana este sfântă şi reală, că face miracolul condiţiei Supratrupului Iconic Euharistic. Această taină a unui Loc unde Fiinţa Iese din Sine tot ca Fiinţă este tot fondul misticii Pustnicului Neofit.

Teologia a găsit miraculosul Loc în Harul energetic necreat. Neofit găseşte tainicul Loc în Euharistie, ce este Ipostas Fiinţial şi Har şi creaţie, deodată, şi în Unire neamestecată.

Teologia mistică filocalică este teologia Harului, a Luminii Taborice Harice necreate.

Neofit Pustnicul vorbeşte de o mistică a Euharistiei.

Creaţia poate „vedea cele ale Fiinţei”, nu însăşi Fiinţa. De aici teologia Fiinţei „prin Har”, prin Lumina Harică. Neofit Pustnicul caută o teologie a „Supralocului Euharistic”, ce este „deodată şi Fiinţă şi Har” în împărtăşire.

La Neofit este „teama” de pierderea Ipostasului Fiinţial în „impersonalismul” Harului, după cum la Sfinţii Părinţi era „teama” amestecului Fiinţei cu energiile sale Harice. La Sfinţii Părinţi este „teama de panteismul fiinţial” şi la Neofit Pustnicul este „teama de panteismul energetic”.

Euharistia este Persoana Hristică şi Trupul Său deodată şi fără despărţire este şi Fiinţa şi Harul. Euharistia este de fapt Hristos, Fiinţă şi Har, Spirit şi Trup.

Nostalgia mistică a Pustnicului Neofit este Raiul Icoana-Supratrupului Divinului şi creaţiei, spiritului şi materiei.

Euharistia este astfel originea Icoanei. Icoana este condiţia de Chip Euharistic, care prin Ritual se face Prescura Euharistică prin Duhul Sfânt.

Neofit concepe practica isihastă ca „drumul ritualic” dintre Pruncul Hristic din braţele Maicii Domnului şi Potirul Euharistic Liturgic. Este transpunerea specificului carpatin, a „pumnului de pământ dacic”, care este Taina Unirii creaţiei cu Divinul şi, totodată, însăşi divinizarea-îndumnezeirea creaţiei. Traco-dacul carpatin „moare cu pământul în mână”, ca să ducă pe „lumea cealaltă” însăşi „substanţialitatea sa”. Pământul se prelungeşte în cer, şi cerul se prelungeşte prin pământ.

„Pumnul de pământ” este preînchipuirea Euharistiei ce Duce trupul ca o Înviere la cer. Pâinea Euharistică este Transfigurarea pământului în Pâinea Vieţii nemuritoare.

Mulţi cad în „misticisme bolnăvicioase”, cu efecte uneori dramatice.

Să ai „atitudinea” corectă faţă de icoana mistică. Nu te concentra pe icoană, că apar dureri în cap, călduri. Să ai răbdare, până vei câştiga Duhul icoanei, de care vorbeşte Pustnicul Neofit. Duhul se Primeşte.

„Prezenţa în Duh”. Duhul este Prezenţă, dincolo de simţire, dincolo de orice imaginaţie, care aduce Prezenţa Cuvântului-Ipostasului.

Este o Transfigurare a icoanei, ca Suprareprezentarea Personalităţii celui reprezentat.

Se vorbeşte de supralumina Harică mistică. Pustnicul Neofit nu vorbeşte ca Sfântul Simeon Noul Teolog, de pregnanţa Luminii Harice, ci de pregnanţa Icoanei Euharistice. Neofit nu este misticul Luminii, ci misticul Icoanei liturgice Euharistice, în care Lumina este „umbrită” de Supratrupul Ipostasului ce îşi împărtăşeşte Dumnezeirea. Nu este misticul „vederii luminii”, ci misticul „Pâinii Dumnezeieşti”.

În Lumină este Contemplaţie, în Pâinea Euharistică este Dialog de Întâlnire, „Supratrup”.

Mistica Pâinii Euharistice liturgice şi mistica Luminii taborice sunt două specificuri filocalice. Una transfigurează pământul în lumină Dumnezeiască, cealaltă îl transfigurează în Pâine Dumnezeiască.

Neofit vede mistic Ipostasul ca un fel de Supratrup Fiinţial al Fiinţei, de aceea Ipostasul se poate „vedea”, dar Fiinţa în sine rămâne apofatică-inaccesibilă. Ipostasul Fiului Hristic este accesibil nouă, creaţiei.

Fiul lui Dumnezeu se face şi fiinţă creată, pe care o adoptă Aceluiaşi Ipostas de Fiu Dumnezeiesc. Ipostasul poate să se Unească cu firea ipostasului nostru creat.

O, DOAMNE DUMNEZEU,

Când Te ARĂŢI Sufletului meu

Toate luminile se „umbresc”,

Şi Tu, doar Cel PERSONAL

Eşti PREZENT,

Şi înlăuntru şi în afară.

Ochii Minţii se închid,

Ochii trupului de asemenea,

Doar OCHIUL Tău DUMNEZEIESC

Ce Se îndreaptă spre mine,

Rămâne UNICA VEDERE,

În care încep şi eu să Văd,

OCHIUL-PERSOANĂ,

Ce este înaintea LUMINII,

Care izvorăşte apoi Lumina.

Ochi de Minte,

Pleacă-ţi genele de gând,

Lumină, intră în

Culcuşul de „dincolo”!

Este Un VIU

Mai mult decât Lumina,

Un VIU prin El Însuşi

Care poate să Izvorască totul,

Dar în care se întorc

Şi se odihnesc toate.

Mai presus de toate

Eşti TU PERSONAL,

Şi LUMINA Ta

Este „UMBRA” în care Te ARĂŢI.

Sufletul meu te caută,

Cu Ochiul Minţii tăcut,

Cu Ochii de Lumină umbriţi.

Insistenţa aceasta pe Chipul Personal este specificul Pustnicului Neofit, ca Euharistia Ipostasului Fiinţial ce înglobează atât Lumina, cât şi trupul înduhovnicit. Neofit pune Persoana înaintea Luminii. Prin Persoană se descoperă lumina.

Un ucenic al Pustnicului, care într-o zi vine bucuros la Neofit: Avva, o lumină orbitoare mi s-a arătat în rugăciune. Am crezut că mor de aşa lumină. La care Pustnicul i-a zis:

– Dacă nu ai văzut Persoana lui Iisus, ai văzut doar „umbra lui”. Persoana lui Hristos o vezi deocamdată ca Prunc în braţele Maicii Domnului.

Pustnicul Neofit insistă pe Ritualul iconizării, ce ţine loc de rugăciunea obişnuită.

Problema practicii este centrul de personalitate, ca propriul centru de prezenţă, şi Centrul de Personalitate Divin cu Centrul său de Prezenţă, ca realităţi ce dialoghează. Se zice că Dumnezeu este în interiorul tău şi unii confundă aceasta cu „natura de divinitate” a propriei naturi. Neofit Pustnicul merge până la natura în sine a creaţiei, ca fiinţialitate de creaţie. Anticii consideră creaţia fără „natură proprie de fiinţialitate”, fiind doar o „reflectare energetică” a divinului din „afara” Sa. Neofit este net creaţionist.

Dumnezeu poate să Creeze cu adevărat şi o fiinţă creată. Natura de fiinţă este „chipul şi asemănarea” lui Dumnezeu din creaţie. Majoritatea vorbesc doar de „unele calităţi” de spiritualitate, ca chip de divinitate al creaţiei.

Creaţia nu este „nici divină, nici ne-divină”, ci este o natură nouă-neutră.” Creaţia are potenţă de îndumnezeire prin Unirea cu Divinul. Dacă nu se uneşte, nu poate sta în sine, şi aşa îşi autocreează o falsă divinitate, anti-divinul, „căderea luciferică”. De aceea Neofit dă mare importanţă centrului de personalitate al creaţiei, ca potenţă de Unire cu Divinul.

Icoana lui Neofit este Chip de Personalitate, care este mai de valoare decât spiritul filosofic. Chipul de Personalitate este cel care se manifestă ca spirit, ca materie, şi în multitudinea de calităţi.

Ritualul gestului iconic, ca specific al Pustnicului Neofit, este tocmai recâştigarea chipului de personalitate.

Dacă la filosofi mintea este „totul”, la Neofit Ipostasul-Persoana este totul. Mintea este o „energie” a centrului de personalitate, de aceea Neofit trece mintea „în dosul” Ipostasului.

Sfinţii filocalici spun că mintea, simţirea şi voinţa sunt „puteri energetice” ale spiritului. Neofit caută direct centrul de personalitate, prin care să se facă apoi „mentalizarea”.

Specificul lui Neofit este ca centrul de personalitate

să facă tot Activul mistic. Neofit „operează” direct cu ipostasul-persoana.

Dumnezeirea în sine este Act Fiinţial în sine, ca Treimea de Ipostasuri Fiinţiale şi totodată act Haric al Treimii. Noi, creaţia, nu avem acces la Actul în sine „intra-fiinţial”, ci la actul Haric. Dar actul Haric nu este niciodată singular, ci ca „efect” al Actului Ipostasic Fiinţial.

Neofit face o mistică Euharistică-Iconică, ce „umbreşte” contemplaţia şi aduce în faţă „Întâlnirea” dialogală Ipostasică.

Neofit nu mai foloseşte „mintea luptătoare-lucrătoare”, ci mută „câmpul” de luptă din minte în afara ei, în Ritualul direct al icoanei. El foloseşte iconizarea, „în care şi prin care” să se facă lupta duhovnicească.

Ritualul icoanei să fie activul în sine. Neofit este misticul Activului iconic din „afara” minţii.

„Să ai pe Dumnezeu pururea înaintea ta”. Neofit cere o prezenţă-atenţie prin câmpul ritualic al icoanei din afara minţii.

Zilnic fă închinarea la Icoana Maicii Domnului, toată ziua să-ţi rămână în memorie acest Ritual, fă o iconizare permanentă a lumii înconjurătoare. „Să faci totul ca o icoană, să vezi totul prin prisma icoanei”, este „regula” practicii lui Neofit.

Treapta următoare este Icoana Cuvântului Euharistic

ICOANĂ, OCHI de Taină,

Prin care se UITĂ

IPOSTASUL FIINŢIAL,

Din care izvorăşte apoi LUMINA,

Prin care se Văd cele NEVĂZUTE.

ICOANĂ, CHIPUL

Ieşit în Afară,

Care te faci

LOCUL de Taină

Unde FIINŢA poate

Să Se ARATE

Ca PÂINE-EUHARISTIE.

OCHI de ICOANĂ,

În Tine DUMNEZEU se VEDE

Şi totodată noi

Creaţia, ne putem Vedea

Alături de DUMNEZEU.

OCHI de ICOANĂ,

În FAŢA Ta

Mintea îngenunchează şi tace,

Ca într-o SUPRAINIMĂ,

Unde INIMA Lui DUMNEZEU

Însuşi BATE,

Şi unde Inimile tuturor

Bat de asemenea Îngenuncheate.

LOC Suprafiresc de ICOANĂ,

De aici Se poate

AUZI CUVÂNTUL DUMNEZEIESC,

CHIVOT al

DEGETULUI Lui DUMNEZEU.

ICOANĂ,

CHIP şi LOC de Taină,

Doar în Templul Tău

Ne putem

ÎNTÂLNI cu DUMNEZEU.

Ca specific al Pustnicului Neofit nu fă rugăciune mentală, ci mai întâi intră în Duhul Iconic, în genunchi şi cu închinare.

În Icoană se Roagă Fiul lui Dumnezeu şi Duhul Sfânt. Fiinţa ta cu fruntea la pământ să fie Atentă la Ritualul Iconic. Mintea să intre în Biserica Icoanei, unde să se închine Chipului lui Hristos ce Se Face Euharistie-Împărtăşire.

Să Asculţi Liturghia „din Icoană”.

Toţi ucenicii Pustnicului Neofit sunt numiţi Purtători de Icoană. Majoritatea au câte o Icoană de lemn pe care este mai mult săpat Chipul Maicii Domnului cu Pruncul Hristic în braţe, pe care o poartă la gât, alături de o Cruce simplă.

Neofit cerea ucenicului începător în primul rând să-şi pună în locul unde stă o icoană cu Maica Domnului cu Pruncul Hristic în braţe, şi adesea să aprindă câte o lumânare sau candelă. Zilnic trebuia să îngenuncheze în faţa icoanei, să stea aşa câteva minute, mărind timpul după împrejurări. Şi celor din lume, Pustnicul le indica la fel. El repeta adesea:

Începătorul să facă întâi Ritualul icoanei, şi apoi să treacă la rugăciune. Ritualul este specificul Sfântului Duh, şi prin Sfântul Duh noi putem să facem adevărata rugăciune. Ritualul nu cere efort, ci odihneşte mintea. Gestul Sacru să fie rugăciunea începătorilor.

Majoritatea au nevoie de resacralizarea prin gestul Sacru.

Un ucenic vine odată la Neofit: Moş-Avva, eu vreau să mă rog cu rugăciunea minţii, cum zice la Filocalie. Neofit îi răspunde: fiule, rugăciunea este Cer pe care trebuie să-L primeşti în „casa ta de pământ” şi trebuie mai întâi o „pregătire”, ca să poată „încăpea”. Trebuie să faci din „casa” ta un „paraclis”, altfel Cerul nu va intra. Ritualul icoanei este acest fapt.

Un alt ucenic care era de un Ritualism al icoanei, până la extrem, zicea: Moş-Avva, când vreau să mă rog cu mintea, toate mi se tulbură în mine. Dacă fac Ritualul icoanei, aşa mă odihnesc şi parcă se roagă Duhul în mine, în locul meu. Şi acesta se zice că a murit la bătrâneţe, după ce aprinsese candela la icoană, cu ochii mari deschişi, de parcă Văzuse ceva Divin, cu o Pace şi o Bucurie ce persista pe faţa sa moartă.

Un altul care era mai neputincios, din cauza „ascultărilor de mânăstire”, nu se mai putea ruga, dar îngenunchea înaintea icoanei şi adesea, de oboseală, adormea aşa. Şi acesta era aşa de senin şi blând, de parcă avea o „lumină divină” în el.

Se mai spune că Pustnicul avea mulţi ucenici, şi mireni, care practicau Ritualul icoanei cu o evlavie deosebită. Era unul care avea peste zece copii şi muncea mult să-i poată întreţine. Seara şi dimineaţa, îngenunchea în faţa icoanei Maicii Domnului şi se „umplea” de o putere deosebită. Copiii lui, toţi, de mici se obişnuiră cu acest Ritual zilnic. Odată, bietul om cu multe griji familiale, a plecat de acasă fără să îngenuncheze în faţa icoanei, şi o fetiţă care a observat, imediat a îngenuncheat ea în locul tatălui ei, zicând: „Să nu i se întâmple ceva lui tata, că nu a îngenuncheat înaintea icoanei”. Şi, într-adevăr, în ziua aceea a avut un accident cu căruţa, din care a scăpat ca prin minune.

Mai era un mut, totodată cam redus mintal, dar care atât de mult făcea Ritualul icoanei, de uimea cu această evlavie pe toţi.

Neofit insistă mult pe acest isihasm al Ritualului icoanei, pe care îl consideră „esenţa”. Cine nu „câştigă” mai întâi Ritualul icoanei nu va putea face practica isihastă, după modalitatea sa.

Să faci Ritualul icoanei până când mintea gândeşte în forme ritualice, nu în forme mentale, nu în idei, ci în gesturi.

Se povesteşte că un ucenic foarte încăpăţânat, învinuia pe Neofit că nu se ţine de „tradiţia filocalică”, a „rugăciunii minţii în inimă”. Neofit blând îi zicea:

– Fiule, fă aşa cum spun filocalicii, zi rugăciunea scurtă „Doamne Iisuse Hristoase Fiul lui Dumnezeu, miluieşte-mă pe mine păcătosul”. Filocalicii spun să începi cu limba, apoi uşor să o zici cu mintea şi apoi să o cobori în inimă.

După puţin timp, vine la Neofit necăjit:

Avva, nu mai pot zice, că mă doare capul groaznic şi mai ales fruntea. Ce să fac? Acum nu mai pot nici citi, nici face închinăciuni sau metanii, dorm agitat, am o nelinişte în tot corpul...

Păi cum faci, fiule?...

Avva, după ce am zis un timp cu limba, am zis cu mintea. Şi asociez şi cu respiraţia, dar a început o „vibraţie” la început plăcută, apoi tot mai tare până la sufocare. Am încercat să o cobor în inimă, unde puţin m-am calmat, dar au apărut apoi nişte dureri de inimă, călduri în diferite zone organice, o nelinişte în tot corpul.

– Vezi, fiule, dacă te grăbeşti? Noi, cei de astăzi, nu mai putem face direct, ca Sfinţii Părinţi Filocalici, de aceea, pe mine m-a învăţat Moş-Avva al meu, să fac întâi Ritualul rugăciunii şi apoi să ajung la rugăciune. Filocalicii cer „despătimirea” şi după aceasta coborârea în inimă. Ritualul este o „cale” de despătimire directă.

– Şi ce să fac, Avva?

– Fiule, trebuie să faci Ritualul icoanei rugăciunii. Întoarce-te la acatistul icoanei Maicii Domnului, ca prima treaptă. Şi eu, după treizeci de ani de practică, zilnic fac încă acatistul, prin care menţin „intrarea” în rugăciune. Deci practic, primul pas este Iconizarea prin Ritualul icoanei.

– Dar eu vreau să încep direct cu rugăciunea „Doamne Iisuse”.

La cei mai mulţi de astăzi orice mistică a minţii produce tulburări mentale şi energetice. De aceea noi trebuie să folosim o modalitate care să reducă activul minţii. Ritualul face acest miracol.

Dar şi în inimă, pentru noi cei neputincioşi, produce grave tulburări. Trebuie să se facă o „ieşire” în „afara ta”.

Pustnicul Neofit insistă pe modalitatea ce te menţine într-o „normalitate” de om pământesc şi totodată om ce se Îndumnezeieşte. Mulţi caută în diferite practici stări supranormale.

Practica isihastă nu este mistică „energetică” şi nici pur spirituală, ci Euharistică, ca dincolo de amândouă, fără să le excludă, dar depăşindu-le în Acel Supramistic Euharistic.

Din lumea aceasta

Plină de păcat,

SOARELE s-a luat,

Şi trebuie să mergi

Pe „Tărâmul Celălalt”

Să-L IEI într-un VAS

Şi să-L ADUCI Acasă.

Este un LOC

Unde este o SCARĂ,

LOCUL din ICOANĂ,

Ce are un capăt

Agăţat de Cer

Şi unul jos de Pământ,

Pe care SOARELE Coboară.

Ai grijă să-ţi „fereşti”

Capul şi Ochii,

Mintea să nu scoată

Vreun gând,

Iar Ochii să-i închizi,

Că o Mare PUTERE

Iese din SOARE,

Ce te mistuie.

Stai plecat

Şi cu Palmele la Piept,

În FAŢA ICOANEI

PRUNCULUI DIVIN

Ce Se face TRUP.

Înfundă-ţi Urechile

Să nu-L Auzi,

Că aşa de tare fulgeră

Şi trăzneşte,

De nu mai rămâi întreg.

Pe SCARA din ICOANĂ

EL Senin Coboară,

Cu Mâini de LUMINĂ

Şi cu un GLAS Înduioşător

Ce Cântă înfricoşător:

– TATĂL Nostru-al tuturor,

TU EŞTI DOMNUL DOMNILOR,

TATĂL, NUMELE PREASFÂNT,

De la TINE toate SUNT.”

Şi Coboară tot Cântând

Până VINE jos de tot

Şi de Pieptul tău Se-atinge...

Vrea în Inimă să INTRE,

Dar nu-ncape.

Această OPRIRE la „intrarea” Inimii Naşte DORUL Mistic.

Pe SCARA ICOANEI

A Coborât

CUVÂNTUL Întrupat,

Şi S-a OPRIT

În Braţele tale,

Şi tu eşti Bucuros şi necăjit

Că a VENIT la tine,

Dar nu poţi

Să-L Primeşti

În Inima ta strâmtă.

O, Bucurie DIVINĂ

Şi plâns de păcătos!

O, Rai cu iadul deodată,

Nu mai aveţi

„Prăpastia” despărţitoare,

Este SCARA

CUVÂNTULUI între voi.

Pustnicul Neofit pune rugăciunea „Tatăl nostru” ca originea rugăciunii „Doamne Iisuse”. Prin aceasta însuşi Hristos se Identifică pe sine.

Hristos este şi Soarele şi Scara către Cerul Tatălui.

Tu, DOAMNE,

M-ai Creat ca Făptură,

Peste care

Ai SUFLAT

PECETEA CHIPULUI Tău.

Tu VREI apoi să INTRI în mine

Şi eu să Te Primesc pe Tine.

DOAMNE, Tu ai SUFLAT

CHIPUL Tău în mine,

Care S-a SCRIS

Ca pe Piatra lui Moise,

Dar nu eşti Tu

Însuţi Acesta,

Ci doar UMBRA Ta,

Ce are în ea

DORUL după Tine,

Pe Tine Însuţi

Să Te ÎNTÂLNESC.

Neofit nu foloseşte mistica „imaginativă”, cum pare, ci Supraimaginativă, care înseamnă altceva. De aceea, el, în primele trepte ale practicii isihaste, nu foloseşte „rugăciunea directă”, ci rugăciunea Tăcută, gestică-ritualică.

Mişcarea în Ritual este Supramişcare „peste” mişcare şi nemişcare.

Neofit nu admite nici „abstractizarea” pur mentală, nici reprezentarea iconică materială, ci Suprareprezentarea Iconică Euharistică, ce le are pe acestea şi totodată şi în depăşire.

Practica isihastă este, astfel, în primul rând, „deschiderea” propriului centru de personalitate la Intrarea Divinului, de unde zisa Inima mistică. Inima înseamnă „deschidere-primire” şi conştiinţa acesteia este tocmai centrul de personalitate, zisul eu personal. Cine nu are deschiderea inimii nu are nici centru de personalitate.

Iată câteva indicaţii din Pravila Pustnicului Neofit:

1. Zilnic fă cu stricteţe acatistul Maicii Domnului (şi Neofit a murit făcând acest Acatist mistic).

2. Zilnic fă Ritualul Icoanei mistice, adică aprinde candela la icoană, stai adesea îngenuncheat în faţa ei, fă metaniile şi închinăciunile obişnuite. Acest Ritual te va umple de Duhul mistic.

3. Participă şi la slujbele Bisericii. Biserica este „sâmburele-sămânţa” Iconizării. Cine nu „trece” mai întâi prin Biserică, nu va putea niciodată să facă mistica Euharistică a isihasmului. Şi cei din pustie coborau adesea la Biserică şi chiar cei mai izolaţi trebuiau să se împărtăşească din Euharistia liturgică. Practica isihastă este de fapt o „prelungire” a liturghisirii Bisericii.

Neofit face mai întâi o rememorare a originilor. Primul cuvânt al nostru este al mamei şi al tatălui. Ca mistică, astfel, icoana Mamei cereşti a Maicii Domnului şi a Tatălui Dumnezeu sunt Trezirea fondului nostru de fraţii de creaţie ai Fiului Dumnezeiesc Creator.

Neofit merge pas cu pas prin Trezirea naturii noastre fiinţiale, care să se facă aptă de întruparea Divinului El intuieşte fondul naturii noastre de creaţie în conştiinţa de fiu, ce la rândul său este conştiinţa originilor sale, de Tatăl ca fiinţă în sine, şi de mamă ca fiinţă creată.

Astfel, dă importanţă rugăciunii Tatăl nostru.

Centrul de personalitate este Inima în sine, ce corespunde în inima obişnuită. Şi acesta va trebui să „ia locul” mentalului, ce se „dă drept” centru psihic, care în fond este „prelungirea” în „energeticul” fiinţei. Centrul de personalitate este în „adâncul direct al fiinţei”, care apoi se transpune şi în mental ca „energetic”.

Nu îndrăzni

Să priveşti în Sus,

Nu îndrăzni să ridici

Mintea la cer,

Vezi pe HRISTOS

Cel ce Coboară

Pe Pământ.

Stai cu Capul plecat,

Stai cu Mintea în metanie,

Pune Mâinile la Piept

Şi prinde-te de SCARA-HRISTOS

Ce se sprijină

Pe Inima ta,

Care Leagă Cerul de Pământ.

Dar Inima ta este prea strâmtă,

Nu poate Intra în ea,

Stă în dreptul Pieptului tău

Ca o ICOANĂ atârnată de Gât.

O, ICOANĂ a Lui HRISTOS

Lipită de Pieptul meu,

Inima mea începe să audă

Taina Ta

De FIU al Lui DUMNEZEU,

Care NUMEŞTE pe TATĂL,

Ce trezeşte şi în mine

DORUL de Rugăciune.

Eu plec Mintea în metanie,

Strîng ICOANA la Piept,

Şi mă agăţ

Cu disperare de ea

Când „valurile” patimilor

Vor să mă înghită.

O, ICOANĂ-SCARA Lui HRISTOS,

O, IUBIREA Lui DUMNEZEU,

Te Port

Ca pe o COMOARĂ

De mare preţ.

ICOANĂ, ICOANĂ,

De la Cer

La Pământ SCARĂ,

Te agăţ la Pieptul meu

În care este

HRISTOS Cel de TAINĂ.

Va veni şi vremea când Icoana-Scară se va face Evanghelie-Cuvânt şi apoi Potir-Euharistie. Neofit merge ritualic liturgic.

Este şi un „extaz” al Ritualului Icoanei Hristice. Un ucenic de-al Pustnicului Neofit, aşa de trăitor era faţă de Ritualul icoanei, încât sta adesea nemişcat cu zilele.

FIINŢA în Sine

Este dincolo de Gândire,

Dar este

VORBIRE-ROSTIRE.

A FI este FIINŢĂ,

A EXISTA este VORBIRE,

FIINŢĂ şi FIRE.

A FI este CHIP,

Ce Naşte CUVÂNTUL

Şi Purcede FIINŢA,

TREIMEA FIINŢIALĂ,

„EU SUNT CEL CE SUNT”,

CHIP, FIINŢĂ, CUVÂNT,

Care şi în afară

Străluceşte în HAR.

CUVÂNTUL UNIT cu HARUL

Se face MINTE,

CUVÂNT şi Gândire,

În aceeaşi FIRE.

FIINŢA niciodată

Nu este fără HAR,

Aşa CUVÂNTUL

În Gândire se înveşmântează,

Şi sunt „laolaltă”.

CUVÂNTUL este din FIINŢĂ,

Gândirea este din CUVÂNT,

Şi deodată sunt.

CUVÂNTUL este

FIINŢA în ROSTIRE,

Gândirea este

CUVÂNT în ieşire,

Şi întâi este CUVÂNTUL,

Şi din ROSTIRE

Purcede şi o Gândire.

Din „Coasta” FIINŢEI

Se Naşte CUVÂNTUL,

Din „Coasta” CUVÂNTULUI

Se naşte Gândirea,

Şi CUVÂNTUL şi Gândirea

Sunt în Înrudire,

FIINŢĂ şi HAR,

De aceeaşi FIRE.

CUVÂNTUL iese

Şi intră în FIINŢĂ,

Gândirea iese

Şi intră în CUVÂNT,

Şi CUVÂNTUL

Şi Gândirea se ODIHNESC

Unul în altul.

ISIHIE, tu eşti Taină

Deodată de FIINŢĂ şi HAR.

Mintea prin păcat

A uitat

CUVÂNTUL FIINŢIAL.

Şi a rămas cu o Gândire

A „lumii căzute”.

Mintea mea păcătoasă,

Cazi în genunchi,

Taci

Şi Doreşte

REAMINTIREA CUVÂNTULUI.

Fă RITUALUL

ICOANEI CUVÂNTULUI

Care din Cer se Coboară,

FIINŢĂ şi HAR,

CINA cea de TAINĂ.

Fă RITUALUL ICOANEI

CUVÂNTULUI de TAINĂ,

Ca să-L poţi Reprimi

Ca Taborica Haină.

O, CUVÂNT,

Pe Tine Te DORESC!

UN ANUME

CUVÂNT DUMNEZEIESC

A Creat

Un Anume Suflet al meu,

Şi ACEST CUVÂNT

S-a Pecetluit şi S-a-ntrupat

În mine,

„COMOARĂ” de DUMNEZEU,

Ce o port ca pe o ICOANĂ

Unde este şi Inima mea,

Care „bate” TAINA sa.

Păcatul mi-a rupt

Inima în „două”,

Cu o „bătaie” spre păcat,

Care COMOARA Cerească

Într-un „adânc”

De noroi m-a îngropat.

O, visez adesea

COMOARA DIVINĂ,

Inima mea bate în alt „fel”,

Dar umbre şi năluciri mă abat.

Bate în Inima mea

CUVÂNTUL de TAINĂ,

ROSTIREA

Prin care voi putea

Cu IISUS să VORBESC.

Minte, îngenunchează

La ICOANĂ,

Prin care CUVÂNTUL Coboară,

Ascultă

CUVÂNTUL DUMNEZEIESC,

Şi Inima cu DOR

Va ieşi din Sine

Să Îmbrăţişeze

CUVÂNTUL Ceresc.

O, ce Taină, când voi putea

Să Cuvântez CUVÂNTUL!

O, ce Taină,

Când CUVÂNTUL

Se va face EUHARISTIE!

CUVÂNTUL

Când se va ÎMPĂRTĂŞI,

Mintea cu Inima

Se vor UNI.

O mare nenorocire este mistica „bolnăvicioasă” a energiilor corpului. Un tânăr vroia practica isihastă. Vorbea de viziuni, de mirosuri mistice, de visuri, ieşiri din corp, în timpul zisei lui rugăciuni. I s-a spus clar că trebuie să renunţe total la acestea, de vrea isihasm, care are tocmai specificul de a sări peste toate energiile. Isihasmul creştin este mistica directă a sufletului a-energetic, dincolo total de toate energiile. Nu vroia nici cum. Peste puţin timp a înnebunit.

Aceasta este Iconizarea mistică a lui Neofit Pustnicul carpatinul, ce din Moşi-Strămoşi s-a păstrat, ca tradiţie neuitată.

Sărăcia-Pustia duhovnicească

Ca să poţi trăi taina vieţii pustniceşti, trebuie să ai cadrul pustnicesc. Mulţi fac mare caz că esenţa pustiei este „liniştea”. Marii pustnici vorbesc însă de taina Sărăciei, ca însuşi chipul Pustiei. În pustie nu ai linişte, ci „luptă” cu tine şi cu duhurile rele, un război adesea crâncen. „Puterea Pustiei” este astfel Sărăcia. În Pustie totul este redus la „minim”. Dacă este o Pustie de şes, totul este nisip, arsură, uscăciune, verdeaţă slabă, pomi pitici, roduri mărunte... De este o Pustie de Pădure, totul este lemn şi copaci masivi, umbră deasă la care aproape nu creşte nimic, lumină slabă şi umezeală, roduri mici şi acre, rădăcini amare... Dacă este o Pustie de Munte, totul este piatră, verdeaţă măruntă şi tăioasă, răceală şi vânt, fără roduri.

Se zice că este o Lege strictă a Pustiei, „să nu strici specificul Pustiei respective”, altfel faci contradicţii foarte vătămătoare. Dacă alegi Muntele, să trăieşti ca o vieţuitoare de munte; de eşti în Pădure, du viaţă de mediu de pădure. Cine nu respectă aceste specificuri, nu va putea sta mult timp şi va fi „alungat” de însăşi „firea” acestora. Dacă vieţuieşti după cadrul respectiv, însuşi „mediul” te consideră de-al său, altfel te contrariezi nu numai cu vieţuitoarele acestuia, ci chiar şi cu atmosfera sa. Trebuie să respecţi veşmântaţia, aerul şi mâncarea specificului respectiv. În Pădure să mănânci roduri de pădure; în Munte, cele de munte şi, la şes, cele de şes. La Munte nu prieşte focul, de aceea în peşterile stâncoase stau doar Pustnicii tari şi rezistenţi la frig. În Pădure se admite focul, iar la şes de asemenea. Dar pentru că omul este cerealier în predominanţă şi apoi fructivor şi legumivor, pentru Pustnici problema cea mai grea este mâncarea.

Chipul Pustiei respective este după chipul hranei locale. Şi chipul hranei de pustie este Sărăcia hranei.

Deci Sărăcia pustiei este în primul rând ca Sărăcia hranei, care de nu este respectată, se intră în contradicţie cu mediul local şi astfel nu se poate convieţui. S-au clădit multe Mânăstiri prin munţi, adevărate cetăţi, care au adus pe prim plan o alimentaţie străină Pustiei, de unde contradicţia dintre mediul respectiv şi cel de Mânăstire, până la un „război ascuns”, ce dă boli, nelinişti, patimi şi incapacitate de viaţă duhovnicească. Se simte la unele schituri de munte o atmosferă „grea” şi chiar „duşmănoasă” şi mulţi nu înţeleg cauza acesteia.

Mistic creştin, Sărăcia, Pustia şi duhovnicia sunt în strânsă legătură şi influenţă reciprocă.

Mântuitorul Hristos începe predica Sa cu „Fericiţi cei Săraci cu duhul”. Sărăcia este astfel însuşi chipul Duhului. Sărac cu Duhul este altceva decât „lipsit şi gol”, ci aşa cum este fiinţa proprie, fără „alte adaosuri”. Să nu te „falsifici pe tine” şi nici pe cele din jur, înseamnă Sărăcia cu Duhul. Orice adaos este o memorie de duh în plus, ce acoperă şi ascunde şi chiar vatămă. Mâncarea este memorialul cel mai puternic, ce adaugă noi memorii negative şi distructive. Este o nepotrivire mâncarea la munte a sortimentelor de şes şi baltă, ca şi la şes a celor de munte. Este o greşeală excesul de peşte la munte, când specificul este de lactate şi brânzeturi, sau la pădure excesul de fructe de la şes în locul celor de pădure.

Cine vrea să trăiască taina vieţii pustniceşti, va trebui să ţină cont cu seriozitate de toate aceste indicaţii, altfel nu va reuşi să ducă până la sfârşit viaţa de pustnic.

Sărăcia pustnicului mai este şi în „minimum de necesar” al cadrului respectiv. Se povesteşte că pe vremea Pustnicului Neofit carpatinul nevoitorii duhovniceşti şi în special pustnicii aveau chiar o „regulă” de a folosi doar un „fel de mâncare”, doar un fel de îmbrăcăminte, doar un fel de băutură, un fel de preocupare. Unii mâncau doar pâinea pustnicească cu un singur şi acelaşi fel de verdeaţă sau fruct şi nu se atingeau de altceva. Alţii nu mâncau niciodată ulei, ci doar unele seminţe uleioase; alţii doar crud, fără nici o fiertură, sau eventual o singură şi aceeaşi fiertură. Mai mult, se ţinea cont de „cantitatea hranei”, o problemă delicată şi spinoasă, că nu toţi au aceeaşi măsură biologică. Unul mănâncă o jumătate de pâine pe zi, iar altul are nevoie de una şi jumătate şi chiar mai mult. Totuşi, în pofida acestora, pustnicul îşi face o „măsură minimă”, pe care o respectă. Aşa, dacă minimum este de un kilogram, doar un kilogram se foloseşte; sau atâtea fructe (nu mai mult), sau atâtea alte legume. Apa însă trebuie să fie fără „măsuri fixe”, că se pot face tulburări organice grave.

Aşa pustnicul nu „strânge” lucruri şi alimente, decât cele de strict necesar şi cele pe care le foloseşte, pe restul le respinge. Unii fac alternanţe periodice. Într-un an mănâncă doar pâine şi doar salată şi tot ce are ca provizii este doar din acestea. În alt an folosesc doar varză etc. Chiar şi cei bolnavi, din „exces de nevoinţă” nu admiteau schimbarea regulii lor. Unii mănâncă doar o dată pe zi, alţii de două ori sau la câteva zile... Duhovnicii încercaţi trebuie să discearnă însă specificul şi capacităţile fiecăruia în parte. Cei „fără control” duhovnicesc cad adesea în greşeli distrugătoare. La fel cu somnul şi durata rugăciunilor, a metaniilor şi închinăciunilor... Regulile obişnuite sunt pentru toţi, dar pentru nevoitori mai sunt necesare indicaţii speciale ale duhovnicilor.

Deci taina Sărăciei pustniceşti este în aceste chipuri. Această Sărăcie cu Duhul este haina pustnicului. Să nu îndrăznească cineva să facă pe pustnicul fără această haină de Duh, că se face batjocoritor de cele sfinte. Se zice că Pustnicul Neofit a pus „Legământ cu blestem” ca nimeni să nu ia chip de pustnic, dacă nu se îmbracă, mai întâi, cu Sfânta Sărăcie duhovnicească.

Dacă ai chipul Sărăciei duhovniceşti poţi face chip de pustie oriunde, chiar şi în familie şi în mijlocul oamenilor şi oraşelor. Poţi face peşteră şi colibă dintr-o încăpere a locuinţei tale, unde să nu fie nimic, decât Icoana Maicii Domnului cu Pruncul Hristic şi o cruce, o candelă, un pat simplu, un Acatistier şi o Psaltire şi Filocalia preferată. Bucătăria la fel să fie, ca de Pustie, cum s-a menţionat în cele anterioare.

O, Fericită Pustie,

Duhovnicească SĂRĂCIE,

Umbră de Rai

De DUH Ceresc.

Retragerea Duhovnicească

Sunt mulţi care fac pe pustnicii, dar nu ştiu taina „retragerii duhovniceşti”. Neofit Pustnicul vorbeşte de „lucrarea duhovnicească”, tocmai prin această „retragere”. Degeaba te izolezi undeva departe, în zisă linişte, dacă nu faci „Oprirea Iconică”, în termenii pustnicului. Dacă observi, în Pustie, vieţuitoarele, până la plante şi gâze, au perioade de „stare nemişcată” cu alternanţe de mişcări.

În Pustie cel mai important fapt este „starea nemişcată”,

ce este altceva decât zisa „odihnă”. Toată puterea de „rezistenţă” la minimum de hrană şi la mediul aspru este în această „Oprire pe loc”. Cu cât o vieţuitoare are o capacitate mai mare de această „oprire”, cu atât este mai vioaie şi mai plină de vitalitate.

În Pustie pustnicul dacă nu se sileşte să câştige „Oprirea nemişcată”, şi va continua să fie „bâţâit şi mereu agitat”, nu va putea sta şi va abandona repede vieţuirea pustnicească. În limbajul Pustnicului Neofit, aceasta este „centrarea de duh”, ca „lucrarea specifică Pustnicului”. „Să stai ca în Icoană” este preceptul de bază al vieţii pustniceşti, Nemişcat, dar într-un Viu de Duh.

Zisa „retragere” este „umbra” acestei „opriri de duh”, dar nu este de ajuns, trebuie să stai efectiv „Nemişcat ca în Icoană”. Să nu se confunde aceasta cu rugăciunea şi meditaţia şi nici cu zisa „relaxare” (de care fac mare caz multe practici mistice). Specificul carpatin al „Iconicului” este tocmai în taina Nemişcării de Duh, inconfundabilă cu alte stări. Pe baza şi condiţia acesteia se face apoi rugăciunea, meditaţia şi chiar odihna. Cine nu câştigă mai întâi această Nemişcare de duh, nu va putea să trăiască rugăciunea adunată şi nici nu va putea să se odihnească propriu-zis. Agitaţia este aşa de mare în fiinţialitatea noastră, încât nici un minut nu suntem scutiţi de ea. Neofit Pustnicul mereu insista pe această „oprire a agitaţiei”. El proba pe cei care doreau viaţa duhovnicească, după această capacitate. Ucenicul era pus să „stea fix într-o anume poziţie” cât mai mult timp. Se alege mai întâi o „poziţie în care să te centrezi total”, atât trupeşte cât şi sufleteşte (mare atenţie la această integralitate). Această poziţie-stare să fie „propria ta fiinţialitate”. Să nu fie „concentrare mentală şi nici corporală”, ci o Oprire Nemişcată pe propria ta centrare integrală. „Oprirea pe un gest” este limbajul neofitic. Chiar, mai mult, ar fi bine să-ţi identifici „gestul ce te caracterizează” pe tine sau un gest în care tu ai potenţa mai mare sau altul în care eşti mai slab (pe care să-l întăreşti). Pentru cel duhovnicesc se indică gesturi creştineşti, de închinare şi dăruire faţă de Dumnezeu.

Să te „retragi în gest” este dictonul neofitic. Degeaba te retragi în Pustie, dacă nu faci „retragerea în gest”, că nu vei şti niciodată ce este adevărata retragere. Misticile antice vorbesc de „interiorizare”. „Retragerea în gest” a lui Neofit nu este interiorizare, ca să nu se confunde cu „mentalizarea” (exclusă de specificul neofitian). Oprirea în gest nu este nici interiorizare, nici exteriorizare, ci un „Comun al integralităţii proprii”, în care se „adună totul, se deschide totul, se răspunde total”.

Să „stai în a sta”. Zilnic, de mai multe ori, „opreşte-te” pe loc din poziţia în care te nimereşti şi stai Nemişcat câteva minute. De mergi, întrerupe mersul cu aceste „stări”; de citeşti, de lucrezi manual, de stai culcat, fă aceste „opriri de Nemişcare”.

Să te „aduni într-o centrare totală de sine”, cu inspiraţii adânci prin care absorbi propriile simţiri şi gânduri, ca să nu mai fie nimic „fărâmiţat” în tine. Atenţie, nu „localiza” atenţia acestei Nemişcări în nici o parte a corpului sau a sufletului. Să te „supraconştientizezi” într-o „centrare fiinţială integrală, de auto-identitate”, ca Unitate personală proprie.

Dumnezeu este „Cel ce Este”. Noi, creaţia, suntem „ceea ce suntem”.

„A Fi” este taina Personalităţii creştine.

Când supraconştientizezi că „eşti în a fi”, Pecetea Chipului lui Dumnezeu din tine se activează.

Un avertisment: să nu faci această „stare fiinţială de sine” ca meditaţie sau mistică, pentru că este pericol de „demonism şi autodivinizare”. Să fie doar o stare normală (nu paranormală, cum caută unele mistici), în care tu să te identifici personal. Păcatul ne-a distrus tocmai „identitatea personală” şi aceasta trebuie mai întâi să o recâştigăm, ca o condiţie de a putea face apoi „Dialogul Interpersonal” cu Dumnezeu. Dacă tu nu ai identitatea personală, cu ce faci dialogul?...

Pustnicul Neofit se zice că insista mult pe acest fapt esenţial. Începătorilor le spunea:

– Fiule, „spală-te cu Duhul”, ca să te poţi apoi ruga. A „sta Nemişcat” este „spălarea cu Duhul”. Dumnezeu este Fiinţa absolută în sine; noi, creaţia, suntem „fiinţe create tot în sine”. Dacă n-am fi şi noi „fiinţe create în sine”, s-ar face panteism (de neadmis în creştinism). Dumnezeu, în mod direct, stă „Despărţit” de creaţie, ca să se poată face „Dialogul” creaţio-Divin. Dumnezeu nu stă în „sinele” nostru de creaţie (anticii spun că divinul este chiar sinele nostru), ca să ne lase „identitatea personală proprie”, fără de care nu putem face Dialogul Interpersonal. Dumnezeu însă Vine către Personalul nostru, şi aşa se face „Întâlnirea”, nu „contopirea” panteistică.

Se zice că demonii (îngeri căzuţi) nu mai au „Dialogul”, ci doar „auto-monologul” şi, aşa, au pierdut „Lumina”.

De aceea, Pustnicul Neofit exclude din practica sa orice mentalizare şi interiorizare, ca să evite total „auto-monologul demonic”.

Lumina este doar Dialogul Interpersonal.

„Dumnezeu este doar în Chipul Luminii”, ce înseamnă că este doar „Vedere-Întâlnire” şi niciodată „contopire”.

Gestul Iconic al Pustnicului Neofit este tocmai acest fapt al „Luminii Dialogale”, care, paradoxal, este între două „Nemişcări-Identităţi de sine”, ca Personalul Divin şi personalul de creaţie.

Lumina este Chipul dintre Două Identităţi de sine, astfel nu ar mai fi Lumină, ci absorbire-întuneric.

DOAMNE, când vreau

Să Te caut pe Tine

Mă regăsesc pe mine,

Şi când Te Regăsesc pe Tine

Mă caut pe mine...

De ce DOAMNE,

Tu vrei

Să fii întotdeauna

„DEOSEBIT” de mine?

Eu tânjesc

După CONTOPIREA cu Tine,

Dar Tu mă OPREŞTI

Şi între mine şi Tine

Pui PALMA Ta

Ce-mi ATINGE Inima...

Da!...

Altfel eu n-aş mai „Exista”,

Şi ce rost

ÎNTÂLNIREA noastră

Ar mai avea?...

Ca eu să „Exist”

STAI mereu DEOPARTE,

Ca DORUL meu

Niciodată

Să nu ia sfârşit!...

Retragerea pustnicească este o „pregătire” a regăsirii Luminii pierdute prin păcat.

Practica neîntreruptă

Din cele expuse, trei puncte caracterizează specificul tradiţionalului carpatin: rugăciunea, postul, practica.

Insistenţa pe Practică este condiţia vieţii pustniceşti.

Şi practica Iconică are două aspecte, unul „static” şi unul „mobil”, ce nu se contrazic, ci se Unesc în Comunul Iconic.

Sunt mulţi debili fizic, sclerozaţi, intelectuali anemici, tocmai din lipsa de mobilitate-mişcare. Mai mult, sunt împiedicări şi înfundări energetice pe diferite zone organice şi funcţionale, ce produc scurgeri şi explozii energetice permanente, ce secătuiesc şi ultimele rezerve. Unii au nişte hiperfuncţii (sau hipofuncţii) în anumite organe, tot din această cauză. Datorită sedentarismului, noi avem părţi ale corpului aproape fără mişcare, unde se depun majoritatea reziduurilor alimentare. Mobilitatea este pentru noi ca şi respiraţia, în activul vieţii. Noi, creştinii, suntem învinuiţi că neglijăm „îngrijirea” corpului. În sensul nostru mişcarea este o „capacitate” a vieţii, ce nu are „scop” în sine, ci este doar o modalitate de activ. Nu are scop de a „stăpâni funcţii şi organe”, ci ca să fie o trecere liberă a mişcării prin tot corpul. Nu faceţi din mişcările corpului „religie”, că este patologic, ci consideraţi-le propriile dumneavoastră mişcări, ce nu au de-a face cu religiosul. Ritualul nu este „mişcare”, ci „Gest Sacru”, ce înseamnă altceva. Mişcarea este o „dăruire de hrană” organelor izolate şi blocate de boli, care singure nu mai pot primi. Unii prea „religioşi” resping aceasta, ce este o „refuzare de ajutor celor ce nu se mai pot mişca”. Celor fără mâini şi picioare le dai posibilităţi de mişcare sau îi poartă altcineva. Mişcarea este tot aşa de necesară şi „terapeutică”, precum „hrana alimentară”. „Energiile corporale”, în natura lor, nu pot fi Sacralizate, ci doar folosite în vederea Ritualului Sacru.

Nu vă concentraţi pe trasee energetice, că este periculos, noi nu avem în vedere decât „mişcarea ca atare”, restul să se facă după fiziologia propriu-zisă; noi trebuie să păstrăm cu atenţie doar „capacitatea de mişcare”, doar aşa „memorialul în sine” se va trezi (de intervenim noi cu diferite concentrări, putem preface şi denatura şi mai rău „memorialul fiziologic adevărat”).

Obişnuiţi-vă să aveţi o „poziţie de rememorare mobilă permanentă”, după propriul specific şi boală (de cap, de trunchi sau de membre). Sunt forme de mobilitate din stare statică (poziţii diferite fixe ale unor părţi organice); mobilitate semistatică; mobilitatea activă, prin mişcări directe şi repetative (cum sunt mişcările forţate). Mai este o mobilitate „psiho-mentală directă”, prin concentrări mentale directe. Folosiţi mişcarea în practica gestului, ca mobilitatea memorialului propriu. Ridicarea capului, plecarea, întinderea mâinilor-braţelor, închiderea sau deschiderea ochilor, etc. sunt des folosite în rugăciune. Aplecaţi-vă cu fruntea la podea şi staţi aşa un timp, este modul de rugăciune al Sfântului Moise arapul. Sfântul Pahomie cel Mare se ruga doar cu mâinile în sus. Alţii în genunchi, după specific propriu.

În Rugăciune unii folosesc respiraţia. Şi unii sfinţi o recomandă. Pentru lumea de astăzi, cu atâtea „păcate corporale”, Respiraţia este un punct de mare valoare. Respiraţia deschide, desface şi uşurează mişcarea memorialului atât corporal, cât şi sufletesc. Respiraţia este corespondenţa mişcării neîncetate a vieţii în general. Respiră adânc mai ales dimineaţa şi seara (pe nemâncate), cu încordarea diafragmei abdominale şi dilatarea întregii zone viscerale (cât mai mult timp) şi foloseşte această stare în gestul tău. Isihaştii erau învinuiţi că se concentrează în „buric”. Abdomenul este „locul patimilor” şi al „stricăciunii”, şi de aceea trebuie spălat zilnic, deci ca mobilitate, nu ca scop în sine. Intrarea minţii în inimă, de asemenea este o mobilitate a „locului gândurilor rele”, că inima este memorialul minţii, care trebuie „spălat şi curăţat” pentru a te putea ruga curat. La fel, desfacerea şi dilatarea zonei pieptului, ca şi întinderea membrelor, sau îndreptarea coloanei vertebrale, toate ca „mobilităţi” de „igienizare”, folosite în gestul Iconic, pentru facilizarea lui.

Pustnicul Neofit se zice că şi la bătrâneţe făcea închinăciuni şi metanii şi le indica ucenicilor săi această practică de mare importanţă.

Spălarea cu apă este importantă nouă, celor de astăzi, intoxicaţi de toate murdăriile. Pustnicii care aveau aer curat şi mâncarea naturală şi minte tot curată, nu „miroseau a hoit”. Noi de nu ne spălăm, mirosim a „mort”.

Practica trebuie să fie „preocuparea” de bază a Pustnicului. Ucenicul şi începătorul era pus să facă progresiv Practica Nemişcată şi mobilă, după capacităţile proprii. Cine nu ajungea să „stea Nemişcat” de la trei ore în sus era exclus de la chipul pustnicesc; aceasta era proba Pustnicului Neofit (Vezi cele anterioare).

Reguli generale

Reguli pentru tineri în special: începătorul tânăr nu are voie să iasă din locul respectiv trei ani; tot trei ani să facă „metanie” celorlalţi ca la nişte sfinţi, dându-le întâietate totală; spovedanie săptămânală şi ascultarea de duhovnic. Respectarea regulamentului local şi exersarea Practicii cu insistenţă. Cine se vedea că nu face Practică intensă era exclus fără milă. Rigoarea cea mai mare era în privinţa „mâncării”, considerându-se mai ales la tineri că mâncarea şi desfrânarea sunt direct legate. Aşa se exclud toate dulciurile directe, chiar şi fructele dulci şi doar la boală se dădea voie la cantităţi minime. La fel, se exclud lactatele-brânzeturile, fiind îngăduite doar sâmbăta şi duminica şi în zile de mare praznic. Se exclud fasolea boabe şi alte boabe fierte. Se insistă pe pâinea pustnicească necoaptă, care în tradiţionalul Pustnicului Neofit Carpatinul este însăşi emblema Chipului Pustnicesc. Este şi dictonul: „Cine nu mănâncă Pâinea Pustnicească, să nu îndrăznească să fie Pustnic” (Se macină Grâu, şi din Făina integrală necernută, cu tărâţe cu tot, se face o Cocă tare cu puţină Apă şi ca un Cocoloş se lasă la dospit cel puţin 7-10 ore, după care se poate mânca aşa cum este sau se mai usucă la aer, ca pesmet. Această Pâine are toată hrana. Sfântul Antonie cel Mare mânca o astfel de Pâine şi a trăit peste o sută de ani, având toţi dinţii. Mulţi Pustnici, trecând pe Pâinea coaptă, s-au îmbolnăvit, făcând carenţe de hrănire). O altă regulă strictă este ca să nu se facă nici o activitate, până nu se îndeplineşte mai întâi Practica rugăciunii Iconice, ca şi metaniile şi închinăciunile. Toţi se sculau mai devreme ca să poată respecta aceasta. Mai sunt şi alte reguli strict personale ce se dau direct de duhovnic.

Hrana

Hrana are sens material, spiritual şi figurativ. „Nu vă îngrijiţi ce veţi mânca”. Este o mâncare vie şi una pieritoare. Mâncărurile „jertfite idolilor” sunt spurcate, pentru că au fost închinate demonilor. Este şi o mâncare direct duhovnicească‑cerească. „Mâncarea Mea este să fac Voia Celui ce M‑a Trimis şi să săvârşesc Lucrul Lui.” Mai este mâncarea spre „viaţa veşnică”. Hrana ne defineşte pe noi ca „natură creată”, care trebuie să ne hrănim permanent din Creator, altfel „murim”.

Ca practică isihastă, hrana trebuie să fie Iconicul Hristic al corpului. Mai ales noi, cei de astăzi, am pierdut acest fapt, de unde insuficienţele respective. Mulţi încearcă o practică mistică isihastă fără să aibă Iconicul hranei, de unde dificultăţile nenumărate pe plan biologic. Neofit Pustnicul cere cu stricteţe respectarea unei hrane mistice, altfel nu este nici o şansă de reuşită. Şi corpul are o Formă Iconică specifică lui, care trebuie avută în vedere.

Pâinea

Pâinea, aluatul din făină de grâu, dospit şi copt. Azima este un aluat nedospit şi copt rapid. Mai este Pâinea Pustnicească, a sihaştrilor, tot aluat, tot dospit, dar uscat la soare, în condiţiile în care nu sunt posibilităţi de copt. Se mai poate face pâine şi din orz, secară, porumb, orez etc. Noi aici consemnăm Chipul Iconic al „chipului de Pâine”. Chipul Pâinii este hrana de temelie a vieţii, pe care o cerem de la Dumnezeu Tatăl prin Rugăciunea Domnească, „Pâinea noastră cea spre Fiinţă” sau „cea de toate Zilele”.

Hrana ne defineşte pe noi ca „natură creată” care trebuie să ne hrănim permanent din Creator, altfel „murim”. În „gol” de Divin, noi ne „autoconsumăm” până la distrugere. Încercarea de a „compensa” hrana din elementele naturii este relativă şi provizorie. Doar Hrana Divină ne dă şi ne menţine viaţa propriu‑zisă. Aici intervine păcatul, cu urmările distrugerii. Şi concretul Hranei Divine este chipul Pâinii. În Rai, Pomul Vieţii era preînchipuirea acestei Hrane. Mâncarea din „pomul oprit” este tocmai „auto‑fagia”, mâncarea din propria natură.

Mistic şi teologic, Hrana Divină este însoţită de acea „Savoare Divină numită Iubire”. „Auto‑fagia” este „autoplăcerea propriei substanţe”, care se transformă în „desfrâu”. De aici importanţa Hranei în practicile mistice, ca Rememorarea Hranei Divine peste memoriile de desfrâu ale „propriei substanţe”. Între Dumnezeul Creator şi creaţie este taina Trupului Iconic Divin, Hrana vieţii noastre.

Prin păcat, noi am golit de Divin „propriul trup”, care, astfel, se „auto‑consumă” până la distrugere. Neofit Pustnicul pune mare bază, astfel, pe Hrana din Trupul Iconic Hristic, care este Rememorarea Hranei Divine în memoriile create. Şarpele‑demon îi momeşte pe Adam şi Eva cu „mâncarea care nu are Chipul de Divin”, ca o „cunoaştere a naturii create” în lipsa Divinului. Aceasta înseamnă tocmai „ruperea” firii‑naturii create în două, ca fire bună, aşa cum a creat‑o Dumnezeu, şi ca „fire contrară”, care nu mai are modelul Divin. Şi, aşa, a apărut o „substanţă stricată” care duce la „moarte”.

După căderea din Rai, omul este „scos afară”, dându-i-se o „compensaţie de Hrană Divină”, ca Pâine, care să-i mai menţină viaţa. „În sudoarea feţei tale îţi vei mânca Pâinea ta”. Deci, chipul pâinii este „singurul” chip al Hranei ce mai păstrează Chipul Divin în el. Toate celelate sunt „hrană de umplutură şi de substanţă de creaţie”, fără Legătura directă cu Chipul de Hrană Divină. De aici chipul Sacru al Pâinii, care nu poate fi înlocuit cu nimic. Neofit Pustnicul insistă în mod deosebit asupra acestui Iconic al Pâinii, fără de care corpul nostru nu poate reintra în sacralitatea firii, aşa cum a creat‑o Dumnezeu. Aşa, cel ce practică isihasmul nu poate fără mistica Iconică a Pâinii. Acest Chip este chiar mai mult, este Chipul Trupului lui Hristos făcut Euharistie. Chipul Pâinii este nu numai chip de materie‑corp obişnuit, ci de Trup Ceresc din care se Hrănesc şi îngerii cei spirituali. Pâinea este Chip de Supra-Hrană, arhechipul pe care se modelează orice hrană. „Dacă nu ai chipul Pâinii în hrana ta, orice altceva mânânci este spre moarte, nu spre viaţă. De aici memoria adâncă, de a mânca orice mâncare cu Pâine; fără aceasta, parcă mâncarea nu se asimilează ca viaţă, ci ca „încărcătură şi explozie”.

Chipul Pâinii este traducerea în substanţialitate a Arhechipului Logosului Creator Prehristic, ca Viu Divin tradus şi în viu de creaţie şi totodată în Unire şi Asumare reciprocă. Creaţia pe acest Arhechip se structurează ca fiinţialitate creată, fără de care nu poate avea „structură”. Şi ştiinţa recunoaşte că Legile Naturii au „dincolo” de ele o suprastructură care le face să fie „legi”. În acest sens este şi suprastructura substanţială a Chipului Pâinii, care structurează apoi pe modelul său structura de viaţă în corp. Toţi ucenicii Pustnicului Neofit sunt obligatoriu mâncători în primul rând de Pâine. Şi tradiţia Sfinţilor Părinţi este postul cu Pâine şi Apă. La Neofit se face şi o adevărată mistică a Chipului‑Pâinii. Mai mult, Pustnicul Neofit cultivă o hrană cu Pâinea Pustnicească, necoaptă, ca aluat uscat la aer sau la soare care se dovedeşte, practic, de o valoare deosebită, atât ca hrană, cât şi ca sacro-terapie. Cea mai mare nenorocire a multora de astăzi este că au uitat acest Arhechip al Hranei cu Chipul Pâinii, introducând „bucătăria hranei căderii”. Cel ce practică isihasmul după specificul lui Neofit trebuie să‑şi restructureze corpul după supra‑structura Iconică a Chipului Pâinii.

Chipul Pâinii este prin excelenţă Iconicul lui Hristos care se „face Trup” pentru a ne da nouă viaţă. Cuvântul Său Evanghelic este Pâinea pentru suflet şi pâinea de grâu este pentru corp, iar mai presus de acestea este Trupul‑Pâinea Euharistie care le Uneşte şi le Ridică la chipul cosmic Ceresc. „Cuvintele pe care vi le‑am spus sunt Duh şi sunt Viaţă”.

Se consemnează, în acest sens, şapte trepte ale hranei:

l. Mâncare obişnuită cu carne, cu înfrânare în cele patru posturi şi în vinerile şi miercurile săptămânii;

2. Renunţarea la carne, cu accent pe lactate;

3. Renunţarea şi la lactate, hrănire doar cu vegetale şi seminţe;

4. Cei care se hrănesc doar cu fructe crude şi pâine;

5. Doar cereale cu puţine verdeţuri;

6. Doar pâine şi apă;

7. Doar cu Sfânta Euharistie, ca desăvârşire a hranei.

Chipul Pâinii este Iconicul hranei.

*

O atenţie deosebită se dă sănătăţii Pustnicului. Neofit respingea „extremismele”. Era exigent în privinţa Practicii persistente, dar fără patologii. Mulţi din false nevoinţe cad în erori cu urmări vătămătoare. Nu se admite nici frigul şi nici căldura, dar să se facă o aclimatizare cât mai pustnicească, de rezistenţă şi la frig şi la căldură. Aşa, Pustnicul adesea să stea şi în frig, ca să se călească. Unii mai tari pot ajunge la performanţe, dar atenţie, fără excese prea îndelungate. Majoritatea Pustnicilor se îmbolnăvesc datorită mâncării neselective. Postul este o condiţie permanentă a Pustnicului, dar să nu fie „vătămare de trup”. Mulţi au pierdut tradiţionalul sănătos de post. De aceea Neofit Pustnicul insistă pe Pâinea Pustnicească, fiind baza unei hrane ce acoperă cerinţele esenţiale ale biologicului nostru. Pâinea coaptă şi mai ales albă îmbolnăveşte rapid pe postitor; dulciurile şi fierturile, de asemenea. Mulţi fac carenţe de vitamine (scorbut şi anemii), din lipsa de verdeţuri crude. Este ruşinos ca Pustnicul să mănânce legume fierte, când acestea trebuie să fie crude şi naturale. Neofit Pustnicul obliga pe Pustnic să mănânce zilnic Pâinea Pustnicească şi urzicile sălbatice, crude sau uscate, ce au toate elementele hrănitoare. Seminţele ca jirul, alunele, nucile, seminţele de dovleac acopereau necesarul de aşa zisele grăsimi. Se admitea şi câte o mâncare fiartă, ca mămăliguţă pripită, cir de grâu, unele verdeţuri cu bureţi, dar în general doar crud şi natural. Mulţi postesc incorect, cu ceaiuri şi dulciuri, cu fierturi de fasole, cu exces de ulei etc., ce îmbolnăvesc.

**

Cel ce aspiră la viaţa de taină a Pustniciei să înceapă cu insistenţa pe Practică. Fă din locuinţa ta peşteră şi colibă pustnicească, cu chipul sărăciei de duh, cu retragerea de duh (vezi cele anterioare) şi insistă pe Practica rugăciunii Iconice statice-Nemişcate, ca şi mobile-mişcătoare. De ai posibilitatea să participi la Slujbele Bisericeşti, fă-ţi program după acestea. Practica ta individuală este cea mai importantă. Vezi când poţi sta cât mai mult timp Nemişcat, ca rugăciune, dimineaţa, spre seară, noaptea, ca şi mişcarea cu metanii, închinăciuni, mişcările igienice. Vezi când poţi posti, cât timp, ori să mănânci la prânz şi seara mai puţin, ori doar seara, dar să fie o mâncare sănătoasă şi selectivă, după indicaţiile pustniceşti. Nu neglija cititul, câte puţin, dar cu memorare chiar. De se poate, redu toate celelalte preocupări şi dedică-te Practicii, care să fie toată preocuparea ta de bază. Cine nu are dorul Practicii, nu are dar de pustnicie. Adesea stai de vorbă cu duhovnicul şi eventual cu un altul care de asemenea face Practică, altfel te închizi în tine, cu patologii fixiste periculoase. Nu te crede „deştept”, că tu deja înţelegi Tainele. De eşti încă între oameni mai mulţi, nu le arăta ce Practici tu; să fie în taină. Insistă pe Dialogul Rugăciunii Iconice, care este Dialog de Altar-Ritual (nu de meditaţii mentale).

Fac ALTAR din Gestul meu

Unde DOAMNE, Tu să VII,

Unde eu Te-aştept mereu

NEMIŞCAT,

Chipul meu de Absolut

Întrupat...

Ucenicie. Chipul de Filiaţie...

Pustnicul din Carpaţi

*

Unchiul meu, Moş-Avva Paisie, călugăr la Mânăstirea din Munţi, a trimis „poruncă” să merg degrabă la el, că este gata de trecere în lumea cealaltă şi doreşte să mai mă vadă. După moartea tatălui meu, când nu împlinisem nici cinci ani, Mama fiind şi ea foarte bolnavă, Moş Paisie m-a luat la el la Mânăstire şi m-a crescut până am trecut de zece ani. Apoi mama m-a cerut acasă. Acum am aproape douăzeci de ani. Mi-era prea ruşine că aproape îl uitasem. Cum de nu am mai dat o fugă pe la el de atâţia ani?... Vrând-nevrând, a trebuit să ascult chemarea şi iată-mă din nou la Mânăstire. Moş-Avva Paisie m-a primit cu mare bucurie şi m-a făcut direct Ucenicul său.

– Fiule, nu pleci de aici decât după moartea mea, care va fi cât de curând. Mamă-ta să stea liniştită cu cele trei surori ce le mai ai..., tu ai altă cale...

Dar Moşule, eu nu am intenţia să rămân la Mânăstire... la care el a tăcut cu un înţeles pe care eu încă nu-l ştiam.

A trecut aproape o jumătate de an şi Moş Paisie era încă în viaţă.

Moşule, mă aşteaptă mama, trebuie să plec..

Nu fiule, i-am trimis vorbă să nu îndrăznească să vină după tine, că va cădea în greu blestem... Mai aşteaptă puţin...

Era pe la mijlocul verii, când într-o zi, Moş Paisie îmi zise:

Fiule, te trimit cu Moş Ilie la Moş-Pustnicul din Munţi, unde să stai puţin timp, după care toate se vor aranja după cum trebuie. Era o surpriză minunată, dar imediat m-am înfricoşat... Moş-Pustnicul din Munţi se zice că era aspru şi serios şi ducea o viaţă grea, de pustie totală... Ce să fac eu acolo?... Nu puteam să fiu însă neascultător. Aşa, iată-mă plecat spre Pustia Pustnicului... Am mers o zi întreagă prin cele mai sălbatice locuri, văi şi dealuri stâncoase, peste râuri repezi şi reci, prin hăţişuri de mărăcini şi strâmtori de pietre; ne-am întâlnit cu lupi şi alte sălbăticiuni, un şarpe mare era gata să mă muşte, chiar şi un urs s-a ridicat mormăind spre noi...

Nu-ţi fie teamă, fiule, mă încuraja Moş-Ilie, un călugăr micuţ şi încruntat, dar cu ochi blânzi. Când mergem la Moş-Pustnicul toate gurile sălbatice sunt legate şi nimic nu ne va vătăma... Eu însă tremuram de teamă, silindu-mă să cred în spusele lui... Am ajuns la Pustnic pe întuneric. Am intrat într-o deschizătură de stânci înalte şi colţuroase, unde se vedea cerul înstelat şi luna plină strălucea cu o lumină ca ziua... O, ce minunăţie!... Parcă era un loc din poveste...

Moş-Avva Pustnicul mi s-a părut din contră, blând, nu aşa cum mi-l închipuisem, ca un sălbatic ursuz şi respingător... Mi-a zâmbit aşa de cald, de parcă mi s-a încălzit inima... Chiar o iubire necunoscută mi s-a trezit la vederea lui...

Moş-Ilie i-a dat o scrisoare, după care Pustnicul m-a privit o dată scurt şi pătrunzător, cu un înţeles doar de el ştiut... Şi a doua zi, Moş-Ilie a plecat înapoi spre Mânăstire şi eu am rămas cu Moş-Pustnicul.

**

Eram obişnuit să fac pe ucenicul. În primul rând nu-l deranjam cu nimic pe Moş-Pustnicul, care sta aproape toată ziua Nemişcat, în genunchi şi lăsat pe marginea tălpilor, într-o continuă rugăciune. El nu mi-a spus nimic ce să fac... de fapt nici nu aveam ce face... trebuia doar să aduc nişte apă dintr-o vâlcea, să fac oleacă de curăţenie şi să-mi pregătesc mâncarea, că el şi-o pregătea singur, spre seară, când se oprea din rugăciune. Avea un castron de lemn, o bucată de lemn scobită, în care muia pâine necoaptă pustnicească cu nişte fructe de pădure, zmeură sau mure. Uneori era un terci mai gros, altă dată mai zemos şi chiar lichid mult... Mânca încet, cu privirea undeva... fără îndoială, tot în rugăciune... mai mult, avea de fiecare dată o mână uşor ridicată sau capul plecat sau ochii larg deschişi... sau în alt fel, ca o permanentă stare de rugăciune... Doar Duminica şi la Sărbătoare mânca şi el puţin cir de porumb sau o ciorbă de bureţi uscaţi cu urzici, tot uscate... Mie îmi dădea voie să mănânc de câte ori vroiam fiert sau nefiert, dar cu Pâine Pustnicească, fructe şi bureţi şi verdeţuri uscate... Beam apă de fructe, pe care le muiam şi făceam astfel o băutură plăcută, mai ales că era din zmeură, ce-mi plăcea mult. Mai avea Moş-Avva şi nişte pere pădureţe uscate, ce dădeau o mirodenie minunată. Mă sfătuia să nu folosesc multe fructe dulci, că pentru tineri dulciurile sunt vătămătoare. Chiar am observat că atunci când mă scăpam la ele, nu mai puteam sta Nemişcat, având o nelinişte în tot corpul. Mai mâncam alune, dar şi acestea mă nelinişteau... Doar Pâinea Pustnicească avea ceva deosebit, de liniştire totală. Eu eram în general ligav la mâncare, dar aici în Pustie, mi se părea o bunătate orice... Într-o zi a venit un om şi ne-a adus nişte pâine coaptă, nişte fasole boabe şi nuci şi câţiva cartofi... Moş-Pustnicul m-a pus să moi fasolea în oţet, şi după o zi şi o noapte să-l scurg şi să o mai ţin alte două zile în apă, apoi să o usuc... Astfel pregătită, la zile mari, din câteva boabe doar, făcute ca făina, pregăteam o mâncare foarte hrănitoare, cu puţine nuci sau alune, cu urzici uscate şi puţin acrită din zeamă de măceşe uscate... Zicea Moş Pustnicul că aceasta este „carnea” Pustnicului, mai ales pentru cei slăbiţi şi bolnavi... Nu admitea fasolea fiartă, că este vătămătoare şi produce nelinişte, dar aşa nefiartă şi în cantitate foarte mică este bună. Grâu şi porumb pentru Pâinea Pustnicească aveam suficient, încât grija mâncării era exclusă. Încercam şi eu să stau Nemişcat la rugăciune, dar cu greu reuşeam... Moş-Pustnicul stătea ca o Stană de Piatră, alternând cu diferite mişcări, cu mâinile în sus, cu ele în cruce, cu capul plecat sau pe spate, când drept, când cu fruntea la pământ... sau făcea metanii şi închinăciuni, uneori parcă uita să mai coboare mâinile sau să se ridice drept, de credeam adesea că a murit în aceste stări...

Fiule, în starea Nemişcată nu trebuie să gândeşti sau să simţi ceva, să ai doar „Aşteptarea” Venirii Arătării Domnului Iisus... Aceasta devine cu timpul un „Dor Dumnezeiesc” ce se măreşte tot mai mult, de nu mai ştii cum să-l potoleşti... Aşteptarea devine mai întâi ca o Chemare, apoi ca o cântare, apoi ca o tânguire, apoi ca o „grijă de mare teamă” să nu pierzi „momentul” când se Arată Domnul şi tu nu eşti atent să-l Primeşti... Nu-ţi închipui cum va fi „Întâlnirea”, că nu ştii în ce mod se va Arăta... Totul să fie doar Tainica Aşteptare Nemişcată ce se învăpăiază de Dorul Dumnezeiesc, dincolo de orice simţire... Insistă, fiule, pe Practica Nemişcării, în care este Aşteptarea de Taină... Nu ceda, stai într-o poziţie fixă, chiar dacă te mai încordezi cu mâinile, cu umerii, cu tot pieptul, din mijloc, etc. Stai Nemişcat cât mai mult timp... Mintea vrea să mai gândească, simţurile să-şi imagineze, nu le băga în seamă, tu stai Nemişcat şi introdu orice gând şi simţire în starea Nemişcată... Îngenunchează în Nemişcare... Citeşte în pauze şi din Filocalie, din Biblie, ca să nu uiţi să vorbeşti... Nu te speria că te „prosteşti”, din contră, mintea îţi va deveni şi mai vioaie şi uimitor, vei pătrunde direct orice lucru când vrei să-l cunoşti, îi descoperi „firea” ca Adam în Rai, care a pus nume lucrurilor tocmai prin vederea firii lor directe. Să nu te consideri că eşti în trup sau în afară de trup, cum zice Sfântul Apostol Pavel, ci doar în Starea Unică a întregii fiinţe proprii, care Aşteaptă Venirea Arătării Domnului... Nemişcarea nu are scop de a ieşi din cele trupeşti ca să fii liber cu sufletul (cum zic filosofii), ci este o condiţie a Aşteptării Domnului. Nu-l căuta pe Domnul în interiorul tău, că îl vei confunda cu sinele tău, şi nici în afară, ci în Arătarea dincolo de toate... tu fă Altar din Aşteptarea ta Nemişcată şi pe acesta El va Veni...

***

Din când în când, mai ales la Sărbători Mari, se mai adună câţiva Pustnici din apropiere şi se face Liturghie în micul Paraclis al Pustnicului. Slujeşte chiar Moş-Pustnicul şi eventual încă unul, de este preot. Ne Împărtăşim cu toţii din Trupul Domnului Hristos, cu o bucurie nespusă. Dintre toţi Pustnicii, unul slab şi aproape fără barbă, de fiecare dată îmi zice:

Fiule, nu vrei să-mi fii urmaş, că eu îţi las Peştera mea?...

****

Vara era pe sfârşite şi deja începu să plouă. Într-o zi Moş-Pustnicul îmi zise:

Să mergem fiule să îngropăm Sfintele Moaşte ale Moşului Arsenie, Pustnicul cel slab care pusese ochii pe tine să-i fii urmaş... Vestea mă sperie... Am plâns ca un copil tot timpul. Peştera lui era la un loc minunat într-adevăr... Peste alte câteva zile, primesc încă o veste, că Moş Paisie s-a dus şi el către Domnul, şi mai mult, mama imediat după unchiul... Toate acestea m-au năucit... Câtva timp aproape nu mai ştiam ce este cu mine... Îmi venea să fug, dar unde şi pentru ce... Va să zică Moş-Paisie a prevăzut toate acestea şi în mod special m-a trimis la Pustie ca să-mi aleg viaţa duhovnicească... Ceva din mine se revolta şi totodată se bucura... Moş-Pustnicul tăcea...

Ce să fac, Moş-Avva?...

Ce te îndeamnă Duhul, fiule...

Veni şi iarna dintr-o dată, cu o zăpadă mare. Trebuia să rămân deci la Pustie. Peştera lui Moş-Arsenie mă aştepta... Nu vroiam să mă despart însă de Moş-Pustnicul, încât, până în primăvară, hotărăsc să stăm tot împreună...

Dintr-o dată parcă am „crescut” cu încă douăzeci de ani... Din copilărosul tânăr, mă simţeam de acum unul matur şi serios...

Ştiam ce înseamnă Pustia, trebuia să mă apuc de treabă cu toate ale mele...

Acatistul Icoanei Maicii Domnului

nezugrăvită de mână, Comoara Carpaţilor

Obişnuitul început.

Condac 1

ICOANEI Celei nezugrăvite de mână, veniţi să i ne ÎNCHINĂM, că Însăşi ÎMPĂRĂTEASA-FECIOARĂ ce a NĂSCUT pe FIUL-DUMNEZEU Se ÎNTIPĂREŞTE pe Sine ca să fie OCROTITOAREA acestui Pământ şi Neam, GRĂDINA Sa cea aleasă, ca şi noi să cântăm:

Bucură-te, ICOANA MAICII DOMNULUI nezugrăvită de mână, COMOARA Carpaţilor!

Icos 1

Cine poate spune Taina ICOANEI nezugrăvită de mână? Unul dintre cei Trei Magi ce după Stea au ajuns în Betleem a fost şi un Traco-Dac, care în chip minunat a PRIMIT de la Însăşi MAMA-FECIOARĂ o Năframă pe care era ÎNTIPĂRIT CHIPUL Său cu DIVINUL PRUNC în Braţe.

Bucură-te, CHIP ce se face ICOANĂ;

Bucură-te, ICOANĂ, Arătarea Lui DUMNEZEU în lume;

Bucură-te, DAR DUMNEZEIESC dus peste hotare;

Bucură-te, Mlădiţă Cerească Sădită în Pământ străin;

Bucură-te, Floarea POMULUI VIEŢII;

Bucură-te, că Pământul unde Creşti îl faci Rai;

Bucură-te, BRAŢUL Lui HRISTOS peste Carpaţi;

Bucură-te, PUNTEA Lui DUMNEZEU până la noi;

Bucură-te, ICOANA MAICII DOMNULUI nezugrăvită de mână, COMOARA Carpaţilor!

Condac 2

Şi Magul ajuns în ţară a dus minunata ICOANĂ la curtea Regelui, care ascunzându-o, o, Taină, ICOANA se ARĂTĂ deasupra Cetăţii, cântând cu toţii: ALILUIA!

Icos 2

Şi de atunci Chipul ICOANEI se ARATĂ în diferite locuri, prin Munţi, în Schituri şi Mînăstiri, chiar în Casele Oamenilor şi mulţi o poartă chiar la Piept.

Bucură-te, ICOANĂ, Taină Cerească;

Bucură-te, ICOANĂ care VII în Carpaţi;

Bucură-te, Minune ce te OPREŞTI în acest loc;

Bucură-te, IUBIREA Lui DUMNEZEU pentru acest Pământ;

Bucură-te, Milostivire de SUS, pentru lumea de aici;

Bucură-te, COMOARĂ ce te ascunzi de răpitori;

Bucură-te, Mărgăritar de mare preţ;

Bucură-te, că în Carpaţi ţi-alegi LOCAŞ;

Bucură-te, ICOANA MAICII DOMNULUI nezugrăvită de mână, COMOARA Carpaţilor!

Condac 3

Şi tot în mai multe locuri minunata ICOANĂ se oprea şi noi Locaşuri se zideau, Mânăstiri şi Troiţe, ca toţi să cânte: ALILUIA!

Icos 3

O, Fericită ICOANĂ, te-ai DĂRUIT nouă, că ai Văzut peste Hotare acest Pământ Bun care să te Primească şi unde să te faci ALTARUL FIULUI DUMNEZEIESC Venit în Lume.

Bucură-te, ICOANA nezugrăvită de mână a Carpaţilor;

Bucură-te, aducerea Raiului pierdut;

Bucură-te, Pomul fără şarpele păcatului;

Bucură-te, Pomul pe care acum stă FIUL Lui DUMNEZEU;

Bucură-te, uscarea pomului celui rău;

Bucură-te, RODIREA POMULUI VIEŢII;

Bucură-te, Împlinirea FĂGĂDUINŢEI DUMNEZEEŞTI;

Bucură-te, Limanul de peste prăpastia căderii;

Bucură-te, ICOANA MAICII DOMNULUI nezugrăvită de mână, COMOARA Carpaţilor!

Condac 4

Lumea păgână întunecată se LUMINEAZĂ prin CHIPUL Tău de ICOANĂ tot mai mult şi toţi Carpaţii se fac o mare Cântare de: ALILUIA!

Icos 4

Cerul şi Pământul despărţiţi de păcat, acum se UNESC şi iarăşi se fac Chip de Rai, unde iarăşi să se ARATE DUMNEZEU.

Bucură-te, ICOANĂ, Taina Însăşi a Lumii;

Bucură-te, UŞA Lui DUMNEZEU din nevăzut;

Bucură-te, Începutul unui Nou Nesfârşit;

Bucură-te, LUMINA Primei Zile;

Bucură-te, TRUPUL FIULUI Lui DUMNEZEU;

Bucură-te, Naşterea în lume a Celui NENĂSCUT;

Bucură-te, Templul cel mai Ales;

Bucură-te, Cea mai CURATĂ Făptură;

Bucură-te, ICOANA MAICII DOMNULUI nezugrăvită de mână, COMOARA Carpaţilor!

Condac 5

IZVORUL IUBIRII Lui DUMNEZEU Curge pe Pământ şi Tu, Minunată ICOANĂ, te faci „Fântâna Apei VII a Carpaţilor”, ca şi noi să cântăm: ALILUIA!

Icos 5

FIUL Lui DUMNEZEU este ICOANA în Sine a IUBIRII DUMNEZEIEŞTI şi Tu, MAICA Sa de pe Pământ, eşti de asemenea, ICOANĂ totodată a Lui DUMNEZEU şi a Lumii.

Bucură-te, ICOANA cea de peste „hotarul de netrecut”;

Bucură-te, că din IUBIREA FIULUI ai fost ALEASA Făptură;

Bucură-te, Pământul de Rai trecut în lume;

Bucură-te, ICOANA-MAMĂ, dintre Cer şi Pământ;

Bucură-te, NĂSCĂTOAREA peste Fire a ZIDITORULUI în Zidire;

Bucură-te, prin care „istoria păcatului” se întoarce înapoi;

Bucură-te, prin care iarăşi lumea VEDE pe DUMNEZEU;

Bucură-te, CARTEA VIEŢII desfăcută de toate „Peceţile”;

Bucură-te, ICOANA MAICII DOMNULUI nezugrăvită de mână, COMOARA Carpaţilor!

Condac 6

De ce ai trimis CHIPUL Tău în aceste locuri?... Ai ştiut că mulţi vor veni peste noi şi multe necazuri aprige ne vor face, dar avându-te pe Tine, să ne întărim în cântarea de: ALILUIA!

Icos 6

O, ICOANĂ de rai, pe o Gură de Plai, ai venit pe aceste Locuri să ne aduci TĂRIA Vieţii, că ai văzut pe cei ce ne pândesc şi ne ameninţă.

Bucură-te, ICOANĂ, TĂRIA de SUS;

Bucură-te, Pavăza Lui DUMNEZEU Însuşi;

Bucură-te, că ÎNCHINAREA Magului din Carpaţi o ai Primit;

Bucură-te, că l-ai Ales Slujitorul Noului Legământ;

Bucură-te, că ai Ascultat „suspinul” lui;

Bucură-te, că ai văzut „rana Inimii” lui;

Bucură-te, că prin el ai văzut şi „ranele” noastre;

Bucură-te, că ne trimiţi Mângâierea;

Bucură-te, ICOANA MAICII DOMNULUI nezugrăvită de mână, COMOARA Carpaţilor!

Condac 7

O, câtă întunecare era pe Pământ şi câtă vrăjmăşie şi Tu, Mieluşeaua Lumii cu MIELUL Ceresc în Braţe, căutai Locurile de scăpare, unde să se Cânte: ALILUIA!

Icos 7

INIMA Ta de MAMĂ îţi spunea de „marele plâns al JERTFEI” şi cu Lacrimi să îmblânzeşti Ziua cea năpraznică.

Bucură-te, ICOANĂ, Însăşi Inima Lumii;

Bucură-te, Inima cea Sfântă a Făpturii;

Bucură-te, Lacrima dintre Bucurie şi durere;

Bucură-te, Plânsul ce biruieşte păcatul;

Bucură-te, suspinul ce opreşte vrăjmăşia;

Bucură-te, Pământ din nou făcut;

Bucură-te, Pământ iarăşi făcut Rai;

Bucură-te, Făptura ce nu mai moare;

Bucură-te, ICOANA MAICII DOMNULUI nezugrăvită de mână, COMOARA Carpaţilor!

Condac 8

Ai Venit, minunată ICOANĂ nezugrăvită de mână, în acest ţinut Carpatin, ca să ne OCROTEŞTI şi să ne scapi de cumplitele primejdii şi ameninţări, să putem cânta necontenit: ALILUIA!

Icos 8

Aici, pe o „Gură de Plai”, ai văzut pe „Păstorul cel Bun” pândit de „păstorii cei răi” şi Te-ai văzut pe Tine Însuţi „Mioara Cerească”, care să-l „ÎNVIEZI” din moarte.

Bucură-te, ICOANA MIELUŞELEI Lumii;

Bucură-te, NĂSCĂTOAREA a Însuşi PĂSTORULUI;

Bucură-te, că PĂSTORUL este Însuşi MIELUL Lui DUMNEZEU;

Bucură-te, Taină a „JERTFEI” însăşi;

Bucură-te, biruirea de acum a păcatului;

Bucură-te, de acum îmblânzirea a tot răul;

Bucură-te, Plaiul PĂSTORULUI VIEŢII;

Bucură-te, Plaiul Oilor blânde;

Bucură-te, ICOANA MAICII DOMNULUI nezugrăvită de mână, COMOARA Carpaţilor!

Condac 9

O, Sfântă ICOANĂ, Chipul Lumii cu Însuşi FĂCĂTORUL în Braţe, Taină peste Fire, şi Taina însăşi a Vieţii noastre, ţie ne ÎNCHINĂM şi cântăm: ALILUIA!

Icos 9

O, Sfântă ICOANĂ, cine să te mai ia de la noi, cine să-ţi mai şteargă CHIPUL care de acum se ÎNTIPĂREŞTE peste tot!

Bucură-te, ICOANĂ, Chipul Pământului de Rai;

Bucură-te, Chipul Lui DUMNEZEU la ARĂTARE;

Bucură-te, COMOARA căzută din Cer;

Bucură-te, Cer căzut pe Pământ;

Bucură-te, Însuşi DUMNEZEU coborât;

Bucură-te, Însuşi DUMNEZEU ce ÎMBRĂŢIŞEAZĂ Lumea;

Bucură-te, Lume ce Îmbrăţişează pe DUMNEZEU;

Bucură-te, ÎMPĂRĂŢIA Lui DUMNEZEU, Raiul ÎMPLINIT;

Bucură-te, ICOANA MAICII DOMNULUI nezugrăvită de mână, COMOARA Carpaţilor!

Condac 10

O, ICOANĂ a MAICII DOMNULUI nezugrăvită de mână, Te-ai DĂRUIT nouă ca pe o Taină ce să o PRIMIM şi să o facem COMOARA DUMNEZEIASCĂ de mare preţ, ca să ne fii „PIATRA neclintită” în faţa tuturor vrăjmaşilor, ca să fim o neîncetată Cântare de: ALILUIA! (se repetă de 3 ori).

Se zic iarăşi Icosul 1, Condacul 1.

CUPRINS

Iconicul Duhovnicului      9

Începutul şi Sfârşitul      11

Mistica trecerii în Veşnicie      24

Origini       37

Moise      39

Urmaşii lui Zalmoxe      41

Ultimul urmaş al lui Zalmoxe, primul mucenic dac creştin      47

Zeii îşi pierd chipul      53

Icoana nezugrăvită de mână      56

Naşterea, Prima Liturghie a vieţii proprii      57

Laudă tuturor sfinţilor      62

Moşul      65

Chemarea de taină      67

Întâlnirea cu Pustnicul-Moş      71

Intrarea în Mânăstire      83

Viaţa de Mânăstire      86

Câteva clipe de Pustnicie      94

Marea zi a călugăriei, hirotonia şi plecarea la Muntele Athos      109

Pe Urme Filocalice. Practica Rugăciunii Iconice       113

Reîntoarcerea      115

Avva şi ucenicul      116

Taina tainelor      121

Practica rugăciunii Iconice      124

Liturghia Iubirii      145

Inima, înfăţişarea Persoanei      151

Întâlnirea în Inimă      158

Inima, taină şi grăire      162

Jurământul Practicii      163

Gestul Iconic      171

Icoana de creaţie      178

Taine şi descoperiri      182

Divin şi creaţie      184

Prezenţa Iconică      185

Pravila Pustnicului Neofit      193

Pravila Pustnicului Neofit      195

Sărăcia-Pustia duhovnicească      224

Retragerea Duhovnicească      227

Practica neîntreruptă      231

Reguli generale      234

Hrana      235

Pâinea      236

Pustnicul din Carpaţi      242

Acatistul Icoanei Maicii Domnului nezugrăvită de mână, Comoara Carpaţilor      248

Tiparul executat la S.C. LUMINA TIPO S.R.L.

str. Luigi Galvani nr. 20 bis, sect. 2, Bucureşti

tel./fax: 021.211.32.60;  tel.: 0741.040.408

e-mail: office@luminatipo.com

www.luminatipo.com

Notes

[←1]

Ca specific carpatin.

[←2]

Denumirea de Moş este o taină a zonei Carpatine. De aici şi numele de Zalmoxe de la Traco-Daci, care este de fapt „Zeul Moş”.

[←3]

Sf. Grigorie Sinaitul, Despre Rugăciune.

Table of Contents

Din CUVÂNTUL CREATOR

www.luminatipo.com

Notes